П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня2026 року м. Київ

Справа № 753/21968/25
Провадження: № 22-ц/824/8020/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Поліщук Н. В., Соколової В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2026 року, постановлену під головуванням судді Якусика О. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення неустойки за користування річчю за час прострочення та про скасування рішення державного реєстратора,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на свою користь неустойку за користування квартирою АДРЕСА_1 за 75 місяців прострочення повернення її власникові ОСОБА_1 в розмірі подвійної орендної плати з розрахунку по 600 доларів США за кожен місяць прострочення в період з 16.06.2019 року по 16.09.2025 року на загальну суму 45 000 доларів США; скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ Рисак О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 54761803 від 26.10.2020 року о 09:23:30 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1057403880000), запис про яку здійснено 25.09.2020 року о 09:14:59.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та передати матеріали справи до Дарницького районного суду міста Києва для вирішення питання про відкриття провадження та розгляду спору по суті.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що оскаржувана ухвала постановлена з неправильним застосуванням ст. 188 ЦПК України, оскільки об`єднані у позові вимоги є взаємопов`язаними за підставами виникнення, суб`єктним складом, фактичними обставинами та доказами, а тому підстав для повернення позовної заяви не було. Посилався також на те, що у разі сумнівів щодо доцільності їх спільного розгляду суд першої інстанції не був позбавлений права роз`єднати позовні вимоги, однак безпідставно обрав найбільш обмежувальний процесуальний наслідок. Додатково вказував на непослідовність правозастосування, оскільки раніше цей самий суд визнавав взаємопов`язаність аналогічних вимог між тими самими сторонами.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що об`єднані позивачем вимоги є самостійними, не пов`язаними між собою ні підставами виникнення, ні поданими доказами, не є основною та похідною одна від одної, а тому подані з порушенням правил об`єднання позовних вимог, що відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України є підставою для повернення позовної заяви.
Перевіривши такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У ч. 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).
Статтею 20 ЦПК України визначено, що не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК України водній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України суд повертає позовну заяву, зокрема, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).
Як убачається зі змісту позовної заяви, обидві заявлені вимоги стосуються одного й того самого об`єкта нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 , та зумовлені спільними фактичними обставинами. Зокрема, вимога про стягнення неустойки за користування річчю за час прострочення її повернення потребує з`ясування підстав і правомірності володіння та користування спірною квартирою, тоді як вимога про скасування рішення державного реєстратора безпосередньо стосується правового титулу на цей самий об`єкт. За таких обставин зазначені вимоги є взаємопов`язаними як за підставами виникнення, так і за доказами.
Сам по собі той факт, що заявлені вимоги відрізняються за способом судового захисту, не свідчить про порушення правил їх об`єднання в одній позовній заяві, якщо такі вимоги пов`язані між собою підставою виникнення та доказами. При цьому оскаржувана ухвала не містить належного мотивування, у чому саме полягає таке порушення правил об`єднання позовних вимог, яке унеможливлювало відкриття провадження у справі, а наведені в ній висновки мають загальний і декларативний характер.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність зв`язку між вимогами, не навів конкретних мотивів, чому їх спільний розгляд унеможливлює відкриття провадження, і формально застосував п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.
Частиною 6 ст. 188 ЦПК України передбачено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.
Посилання скаржника на те, що у разі сумнівів щодо доцільності спільного розгляду заявлених вимог суд першої інстанції міг вирішити питання про їх роз`єднання, узгоджується з положеннями ч. 6 ст. 188 ЦПК України та додатково підтверджує, що повернення позовної заяви не було єдино можливим процесуальним наслідком.
Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання позивача на непослідовність правозастосування, оскільки наведена скаржником ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 14 січня 2025 року у справі № 753/20897/24 сама по собі не підтверджує існування непослідовної судової практики, з огляду на те, що подальшою ухвалою від 04 березня 2025 року зустрічний позов у цій справі залишено без розгляду, що не свідчить про сформовану практику спільного розгляду зазначених вимог по суті.
Згідно з вимогами ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З урахуванням вищевикладеного, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2026 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2026 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді Н. В. Поліщук

В. В. Соколова