Справа № 171/2971/21
Номер провадження 2/184/23/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	м. Покров	

Покровський міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - Томаша В.І.,
за участю секретаря судових засідань – Михайлової Т.В.,
позивачки – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Соломатіної О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Покров цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Криворізька дирекція залізничних перевезень» виробничо-технологічний відділ «Станція Апостолове», Акціонерне Товариство «Українська залізниця» «про скасування наказу від 09.12.2021 року №40/ос в частині відсторонення від роботи»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вказаним вище позовом, в якому просить скасувати наказ від 09.12.2021 року №40/ос про відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма №028-1/о), в частині відсторонення її від роботи; стягнути на її користь середній заробіток за час відсторонення до дня фактичного допуску до виконання посадових обов`язків судом; стягнути з відповідачів на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.12.2021 року до дня постановления рішення.
В обґрунтування позову посилається на те, що з 27 вересня 1995 року вона працює у виробничо-технологічному підрозділі «Станція Апостолове» структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і зараз займає посаду сигналіста 4 розряду станції Апостолове. Відповідно до наказу від 09 грудня 2021 року №40/ос її відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження зарплати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень (форма № 028-1/о). Вона не згодна з наказом від 09 грудня 2021 року №40/ос та вважає його незаконним та таким, що порушує її права, виходячи з наступного. Роботодавцем при відстороненні її від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 не дотримано вимог ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача від роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивачки від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання нею медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог ч.2 та 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відсторонивши її від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив її законне право на працю. За таких обставин, враховуючи, що оскаржуваний наказ винесено з порушенням вимог законодавства, вважає, що він підлягає скасуванню з цих підстав. Вважає, що через оскаржуваний наказ вона опинилась в гіршому становищі ніж інші громадяни України, які не вакциновані від COVID-19, оскільки навіть маючи обов`язок вакцинуватись, певні категорії працівників через певні протипоказання до вакцинації можуть безперешкодно працювати і від них не вимагається робити тест на перевірку наявності у них вірусу. Отже, через своє здоров`я, у вигляді відсутності протипоказань до вакцинації від COVID-19, які позбавили її можливості заробляти собі на життя, вона опинилася в гіршому становищі, ніж працівники, які не вакциновані, але мають протипоказання до вакцинації. Вона також вважає, що обмеження її прав не було пропорційним поставленій меті та враховуючи зазначену раніше практику та порушило її право на працю, гарантоване ст. 43 Конституції України та КЗпП України. Також вважає, що відповідачі повинні сплатити середній заробіток за час відсторонення до дня фактичного допуску до виконання посадових обов`язків. Крім того, вважає, що необхідно стягнути з відповідачів на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.12.2021 року до дня постановлення рішення, оскільки відповідач не позбавлений можливості виконати рішення суду в добровільному порядку до набрання ним законної сили. В зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. 
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Повноважний представник відповідачів - Соломатіна О.О. в судовому засіданні заперечувала проти позову, надала відзив на позов та письмові пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.
Суд, вислухавши сторони, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.
У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Як встановлено в судовому засіданні, згідно довідки, виданої старшим інспектором з кадрів, ОСОБА_1 дійсно з 27 вересня 1995 року працює у Виробничо-технологічному підрозділі «Станція Апостолове» структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» і зараз займає посаду сигналіста 4 розряду станції Апостолове (а.с.11).
Згідно Наказу №40/ос від 09.12.2021 року, виданого начальником станції Апостолове,  ОСОБА_1 , сигналіста 4 розряду станції Апостолове, відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження зарплати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о). Підстава: ст. 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000р. №1645-111, наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, пункт 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, розпорядження від 08.12.2021 за №Н-30/282. З даним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена під розпис (а.с.10).
Згідно Наказу №72/Н від 25.02.2022 року про про запровадження режиму простою працівників регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця, виданого директором регіональної філії Придніпровська залізниця, відповідно до статуту акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 №735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 №1094) та відповідно до закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ наказано:  1. Ввести режим простою з 24.02.2022 для працівників підрозділів регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - регіональна філія). 2. Керівникам структурних підрозділів регіональної філії: 2.1. Своїми наказами оформити простій з дотриманням статей 34, 113 КЗпП України та пункту 3.1.30. Колективного договору Придніпровської залізниці (відповідних пунктів Колективних договорів підрозділів регіональної філії) для персоналу підпорядкованих підрозділів та довести до відома працівників з допомогою доступних засобів зв`язку. 2.2. Нарахування оплати за час простою працівникам проводити за 340 кодом «Оплата простоїв не з вини працівника (при довготривалих та цілозмінних простоях)» з розрахунку годинної тарифної ставки (посадового окладу, окладу) відповідно до п.4.8.1 Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця», затвердженого протокольним рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 21.12.2021 №Ц-56/143. 2.3. Забезпечити у березні 2022 року коригування табелів обліку робочого часу за лютий 2022 року з урахуванням фактично відпрацьованого робочого часу працівниками. 2.4. Залучати до роботи працівників для забезпечення виконання технологічного (робочого) процесу згідно графіків роботи, з оплатою за фактично відпрацьований час (а.с.35).
Згідно Наказу №34/ос від 03.03.2022 року, виданого начальником станції Апостолове,  ОСОБА_1 , сигналіста 4 розряду станції Апостолове, допустити до роботи з 03.03.2022 року згідно зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 року за №1306/36928, до завершення воєнного стану в Україні. Підстава: заява ОСОБА_1 від 03.03.2022 року (а.с.113).
Згідно довідки про доходи, виданої начальником структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця», ОСОБА_1 працює в Структурному підрозділі «Криворізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на посаді сигналіст 4 розряду. Загальна сума доходу за період з жовтня 2021 року по листопад 2021 року без урахування аліментів – 25250,05 грн. (а.с.129).
Щодо відсторонення від роботи працівника, який не пройшов обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, на підставі закону, згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У рішенні від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України, як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.
Частиною першою статті 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України від 19 листопада 1992 року №2801-ХІІ «Основи законодавства про охорону здоров`я України» (далі - Закон №2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ (далі - Закон №1645-ІІІ) передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення,- якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.
За статтею 1 Закону №1645-ІІІ протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.
Частиною першою статті 12 Закону №1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (частина друга статті 12 Закону №1645-ІІІ).
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону №1645-ІІІ).
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону №1645-ІІІ).
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний і санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (ч. 4 ст. 12 Закону №1645-ІІІ).
Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (ч. 6 ст. 12 Закону №1645-ІІІ).
Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №90), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.
Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є і обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення).
Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковими профілактичним щепленням (далі - Перелік №2153). У первинній редакції до цього Переліку увійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 доповненої постанову Кабінету Міністрів України №1236 новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1)контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2)відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону №1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID -19, виданий закладом охорони здоров' я;
3)взяття до відома, що:
-на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
-відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
-строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року №1096 передбачено, що відсторонення працівників в. межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону №1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (пункт 11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21).
Щодо пропорційності втручання у право позивачки на повагу до приватного життя, легітимну мету, що випливає зі змісту пункту 2 статті 8 Конвенції, Наказом МОЗ України від 25 лютого 2020 року №521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом від 19 липня 1995 року №133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.
11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-СоV-2 ВООЗ офіційно визнала, пандемію COVID-19.
Постановою від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на період із 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників).
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року №215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211» назву і текст Постанови №211 викладено в новій редакції. У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, від 22 липня 2020 року №641, від 09 грудня 2020 року №1236, від 17 лютого 2021 року №104, від 21 квітня 2021 року №405, від 16 квітня 2021 року №611, від 11 серпня 2021 року №855, від 22 вересня 2021 року №981, від 15 грудня 2021 року №1336, від 23 лютого 2022 року №229, від 27 травня 2022 року №630, від 19 серпня 2022 року №928, від 23 грудня 2022 року №1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу - до 30 квітня 2023 року). Наведені постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах.
24 грудня 2020 року МОЗ України видало наказ №3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках». Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні.
Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме: для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID- 19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21).
Критерії оцінки пропорційності втручання у право на приватне життя Велика Палата Верховного Суду сформулювала у пункті 14.9 постанови від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21. Зокрема, підлягають врахуванню такі обставини: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форма організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням».
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка працює на посаді сигналіста 4 розряду станції Апостолове структурний підрозділ «Криворізька дирекція залізничних перевезень», виробничо-технологічний підрозділ «Станція Апостолове» регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». ОСОБА_1 не заперечує того факту, що роботодавець повідомив її про необхідність щеплення від COVID-19. Водночас позивачка не погодилася на щеплення від COVID-19, але з наказом про відсторонення ознайомилась власноруч 09.12.2021р. Відповідних документів щодо протипоказань проведення обов`язкових профілактичних щеплень позивачка роботодавцю не надала.
Враховуючи характер виконуваних обов`язків сигналіста акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» виробничо-технологічного підрозділу «Станція Апостолове», які ймовірно пов`язані з об`єктивною необхідністю контактувати з іншими працівниками станції, безпосереднім керівництвом, здійснення роботи у заритому приміщенні, а не на відкритому повітрі без контактування з іншими працівниками, позивачка підлягала обов`язковому профілактичному щепленню проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, але після попередження про необхідність такого щеплення ухилилась від проходження вакцинації, відповідних документів щодо протипоказань від такого щеплення роботодавцю не надала, у зв`язку із чим відповідач (роботодавець) обґрунтовано з дотриманням чинного законодавства відсторонив її від роботи з 09 грудня 2021 року до усунення причин, що спричинили відсторонення.
Виходячи зі змісту вказаних норм законодавства, а також характеру виконуваної позивачкою роботи, що обумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками підприємства, що підвищувало ризик інфікування коронавірусом SARS-СоV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, відповідачем правомірно було змушено ухвалити рішення про відсторонення позивачки від роботи. Питання щодо організації дистанційної або надомної роботи як для позивачки, так і для інших працівників станції відповідач не вирішував, ймовірно маючи необхідність у їхній безпосередній присутності на робочому місці у робочий час.
Необхідно зазначити, що право позивачки на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивачка ухилилась від обов`язкового щеплення,
У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитись від щеплення при збереженні обсягу права на працю протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників (членів суспільства), які провели щеплення з метою загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантується статтями 3, 27 та 49 Конституції України.
З огляду на викладене, суд вважає, що за встановлених у справі обставин роботодавець правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивачки від роботи.
Враховуючи, що за позивачкою на період відсторонення зберіглося робоче місце, трудовий договір не припинений, а з 03 березня 2022 року її допущено до роботи, тому порушення права позивачки на працю, гарантованого статтею 43 Конституції України, не було.
Позивачкою не доведено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивачки від роботи становило непропорційне втручання у її приватне життя.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 березня 2023 року у справі №697/2349/21 (провадження №61-6083св22), від 01 березня 2023 року у справі №751/8696/21 (провадження №61-7240св22), від 15 березня 2023 року у справі №697/2359/21 (провадження №61-5525св22), від 29 березня 2023 року у справі №682/2645/21 (провадження №61-4736св22), від 12 квітня 2023 року у справі №621/4155/21 (провадження №61-1505св23), від 12 квітня 2023 року у справі №206/26/22 (провадження №61-8378св22), від 26 квітня 2023 року у справі №203/268/22 (провадження №61-1662св23), від 09 серпня 2023 року у справі №203/965/22 (провадження №61-6389св23), 15 серпня 2023 року у справі №203/216/22 (провадження №61-5752св23), від 06 вересня 2023 року у справі №317/4188/21 (провадження №61-6560св23), 13 вересня 2023 року у справі №133/51/22 (провадження №61-9650св23).
Враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 (провадження №14-82цс22), суд вважає, що відсторонення позивачки відбулося правомірно, у порядку, передбаченому законом, оскільки характер виконуваної позивачкою роботи передбачає соціальні контакти на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивачки проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих небезпечною для життя і здоров`я хворобою.
Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, суд вважає, що таке індивідуальне обмеження, а саме тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України хвороби COVID-19.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно із ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах 1 та 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Стороною відповідача та наданими ним письмовими доказами цілком спростовані доводи позивача, викладені в позовній заяві та в судовому засіданні. 
Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу від 09.12.2021 року №40/ос в частині відсторонення від роботи.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-13, 60, 76-83, 89, 263, 265, 268, 353-354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову  ОСОБА_1 до Регіональної філії «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Криворізька дирекція залізничних перевезень» виробничо-технологічний відділ «Станція Апостолове», Акціонерне Товариство «Українська залізниця» «про скасування наказу від 09.12.2021 року №40/ос в частині відсторонення від роботи» - відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст рішення складено 30.06.2026р.

Суддя Покровського  міського суду	  В. І. Томаш