Справа № 536/1671/25
Провадження № 2/536/109/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі :
Головуючого судді - Колотієвського О.О.
за участю секретаря судового засідання – Коваль В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – 
ВСТАНОВИВ:
Позовна заява обґрунтована зокрема тим, що 22 жовтня 2023 року він та ОСОБА_2 уклали договір позики, згідно з яким відповідач отримав від нього в борг 30 000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою від 22.10.2023 року.
Строк повернення позики був встановлений - до першої вимоги і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже, є грошовим зобов`язанням.
Строк визначається роками, місяцями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк, починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта ЦК України).
Так, згідно досягнутої сторонами домовленістю сума позики повинна бути повернута відповідачем за першої вимоги позивача і він неодноразово звертався до відповідача і в усній, i в письмовій формі щодо необхідності повернення суми позики. Остання претензія була направлена 27.05.2025 року але залишена без реагування. Таким чином, відповідач володіє грошовими коштами у розмірі 30 000 доларів США, що належать позивачу, без достатніх правових підстав. Враховуючи вказані вище обставини, існують підстави для стягнення суми позики з відповідача у розмірі 30 000 доларів США.
Враховуючи те, що оригінал розписки від 14.08.2017 року знаходиться у розпорядженні позивача, дана обставина вказує на те, що позивач має право на одержання від відповідача переданої суми позики в розмірі, зазначеному у розписці.
Тому просив суд, ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 30 000 доларів США.
07.01.2026 року представником відповідача подано відповідь на позов, у якому вказала, що позивачем зазначено, що 22.10.2023 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно з яким відповідач отримав від позивача в борг 30 000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою від 22.10.2023 року. 
Однак, позивач не зазначає фактичних обставин за яких була написана дана розписка. Так, ОСОБА_2 на початку 2023 року разом з ОСОБА_3 , (який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , телефон НОМЕР_2 ) домовились про співпрацю, а саме ведення діяльності з обміну валют, ОСОБА_3 передавав ОСОБА_2 кошти у гривні, а ОСОБА_2 віддавав йому еквівалентно отриманій грошовій сумі у доларах США. Офіційно трудові відносини між сторонами оформлені не були.
Згодом, ОСОБА_3 передав чергову суму коштів Відповідачу і отримав її назад у доларах США, ОСОБА_2 повідомив що це була остання співпраця і більше він немає наміру співпрацювати так як це не приносить бажаного доходу. Однак, ОСОБА_3 повідомив, що ОСОБА_4 приховує реальний заробіток від їхніх угод і сказав, що кошти він брав у свого родича – ОСОБА_1 . Надалі, під тиском та погрозами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 його змусили написати розписку відповідно до якої останній нібито отримав від Позивача в борг 30 000 доларів США. Тобто, по суті було складено фіктивний договір позики, оскільки в борг ніяких коштів відповідач не отримував і припинивши співпрацю з ОСОБА_3 жодних боргових зобов`язань з останнім не мав.
В подальшому у 2024 році відповідач через погрози зі сторони Позивача почав активно брати кошти в мікрофінансових організаціях і фактично сплатив позивачу 7000 доларів США, даний факт підтверджується кредитною історією відповідача відповідно до якої у останнього близько 32 кредитів, 12 з яких досі відкриті, а загальний розмір заборгованості становить 337 658,10 грн, що станом на зараз еквівалентно 7984,34 долари США.
Проте, позивачем не зазначено той факт, що він отримував від відповідача 7000 доларів готівкою. 
Розписка має підтверджувати факт передачі грошових коштів саме у борг, а не на інші цілі, а у даному випадку дійсний зміст розписки є фіктивним так як коштів у борг від позивача відповідач не отримував, а вів спільну діяльність з ОСОБА_3 і жодних боргових зобов`язань між останніми не було.
Представником відповідача зазначено, що по даній справі справжня правова природа правовідносин між сторонами виникли внаслідок трудової діяльності без створення юридичної особи, а договір позики від 22.10.2023 року носить фіктивний характер оформленої угоди, дійсною метою якої є покладення матеріальної відповідальності на відповідача у зв`язку з виконанням функцій співпраці.
Тобто, дійсна природа правовідносин, що склалися, зводиться до організації сторонами спільної діяльності без створення юридичної особи, а як вже зазначалось відповідач у 2024 році через погрози зі сторони позивача.
В подальшому відповідач почав активно брати кошти в мікрофінансових організаціях і фактично сплатив позивачу 7000 доларів США, даний факт підтверджується кредитною
історією Відповідача відповідно до якої у останнього близько 32 кредитів, 12 з яких тдосі відкриті, а загальний розмір заборгованості становить 337 658,10 грн, що станом на зараз еквівалентно 7984,34 доларам США (середній курс НБУ станом на 05.01.2026р. 42,29 грн. за 1 долар США).
Хоча Відповідач фактично не отримував позику від Позивача, проте через тиск та погрози Відповідач був змушений оформити кредитні договори для того аби сплатити частину коштів, які від нього вимагав позивач.
З урахуванням вказаного, просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – відмовити у повному обсязі.
Позивач в судове засідання не з`явився. Згідно заяви у матеріалах справи, просив суд здійснювати розгляд справи без його участі. Водночас, заперечив обставини викладені у відзиві на позов та зазначив, що вони є необґрунтованими, не відповідають дійсності та не підтверджені жодними доказами.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Суд, дослідивши матеріали справи та докази, дійшов наступного висновку.
Так судом встановлено, що згідно розписки від 22.10.2023 року, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 взяв у борг 30000 доларів США у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно вказаної розписки, ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг за першої вимоги.
27.05.2025 року позивачем направлено за адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_2 вимогу про повернення позичених коштів у сумі 30000 доларів США згідно розписки від 22.10.2023 року, до 10 червня 2025 року.
Відповідач заперечує щодо зазначеної позивачем правової природи вказаної розписки та зазначив, що вона написана під тиском та внаслідок погроз позивача. Водночас стверджує, що частково сплатив позивачу кошти у розмірі 7000 доларів США.
Суд зазанчає, що згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За змістом положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК).
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
З дослідженої судом розписки встановлено, що ОСОБА_2 зазначено, що ним взято у борг у позивача кошти у сумі 30000 доларів США, зазначено свої особисті дані та передбачено термін повернення коштів, а саме «за першою вимогою» та не заперечується відповідачем факт її написання.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Твердження відповідача, що вказана розписка є фіктивною та справжня правова природа правовідносин між ним та позивачем виникли внаслідок трудової діяльності без створення юридичної особи, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що між ним та позивачем виникли правовідносини внаслідок спільної трудової діяльності, а не внаслідок позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі.
Статтею 204 ЦК України встановлено, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Суд зазначає, що з моменту виникнення зобов`язання, а саме з 22.10.2023 року, відповідачем не вчинялися буд-які дії спрямовані на визнання вказаної розписки недійсною.
Також, суд вважає недоведеним твердження відповідача, щодо часткової сплати боргу позивачу у розмірі 7000 доларів США.
Відповідачем вказано, що він брав кошти в мікрофінансових організаціях та частково сплатив заборгованість та на підтвердження надав до суду роздруківку кредитної історії.
З досліджених роздруківок зведеної аналітики кредитних історій ОСОБА_2 судом встановлено, що починаючи з квітня 2024 року він звертався до мікрофінансових організацій та отримав 32 кредити, станом на 04.01.2026 року відкритими залишаються 12, загальна заборгованість 337 658,10 гривень. 
В той час, суд позбавлений можливості встановити, що сума вказаних кредитів була спрямована на сплату боргу позивачу. Жодних доказів на підтвердження доводів відповідача, щодо перерахунку коштів на рахунок ОСОБА_1 або передачі вказаної суми готівковими коштами матеріали справи не містять.
Таким чином, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено обставини, на які він посилається та не спростовано правової природи розписки про отримання коштів.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно зі ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.
Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17), а підстав для відступу від нього відсутні.
Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
Із аналізу вказаного суд доходить висновку, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання перед позивачем не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму грошових коштів згідно розписки від 22.10.2023 року у сумі 30000 доларів США.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного.
Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Як встановлено, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому вріховуючи, щор позов задоволено повністю суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 12535,26 грн.
Керуючись ст. ст. 610, 611, 627, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 76, 80, 141, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України
УХВАЛИВ:
Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 30000 (тридцять тисяч) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 12535,26 гривень.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін по справі, місце проживання чи перебування:
Позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ;
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя	О. О. Колотієвський