ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2026 року	справа № 380/6522/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про визнання протиправним і скасування рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області (далі - відповідач), у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області № 133850022803 від 19.03.2026 в частині незарахування до страхового (трудового) стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 30.12.2020 на території російської федерації;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.01.1985 у зарахуванні до його страхового стажу періоду роботи в російській федерації з 01.01.1992 по 09.10.2002, з 10.10.2002 по 09.11.2005 та з 18.11.2005 по 30.12.2020;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.01.1985 період роботи з 01.01.1992 по 09.10.2002, з 10.10.2002 по 09.11.2005 та з 18.11.2005 по 30.12.2020 на території російської федерації.
В обґрунтування позову зазначив, що у зв`язку з досягненням ІНФОРМАЦІЯ_1 віку 60 років 11.03.2026 звернувся із письмовою заявою до Управління Пенсійного фонду України в м. Дрогобичі та Дрогобицькому районі Львівської області щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи в російській федерації, необхідного для оформлення пенсії за віком за місцем проживання. За принципом екстериторіальності його заяву розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, яке рішенням № 133850022803 від 19.03.2026 визначило страховий стаж позивача станом на 31.12.1991 у розмірі 11 років 09 місяців 18 днів, а період роботи з 01.01.1992 по 30.12.2020 згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.01.1985 - роботу в російській федерації - не зарахувало у зв`язку з припиненням росією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Позивач вважає такі дії та рішення відповідача протиправними, оскільки вони суперечать нормам чинного законодавства та порушують його право на соціальний захист. Наголосив, що на час набуття ним трудового стажу у спірний період зазначена Угода від 13.03.1992, а також Угода між Урядом України та Урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 та Угода «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994 були чинними для України, а отже підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Зазначив, що пенсійні права, які виникли відповідно до положень Угоди від 13.03.1992, не втрачають своєї сили і в разі виходу з неї держави-учасниці, на території якої особа проживає (пункт 2 статті 13 Угоди). Періоди роботи підтверджені належно оформленою та нотаріально засвідченою трудовою книжкою, записи в якій не містять виправлень чи неточностей і не оспорювались пенсійним органом. Відсутність підтвердження сплати страхових внесків роботодавцем, зареєстрованим на території російської федерації, не може позбавляти позивача права на зарахування цього періоду до страхового стажу. З цих підстав звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою судді від 13.04.2026 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).
Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 13.04.2026 та копію позовної заяви з додатками надіслано відповідачу засобами електронного зв`язку за допомогою сервісу «Електронний суд», що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронних листів. Правом подати письмовий відзив на позовну заяву відповідач станом день розгляду справи не скористався, тому суд, керуючись ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вирішив справу за наявними матеріалами.
Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що страховий стаж позивача становить 11 років 09 місяців 18 днів, що є меншим за необхідний для призначення пенсії за віком при досягненні 60 років. Період роботи з 01.01.1992 по 30.12.2020 на території російської федерації не зараховано до страхового стажу у зв`язку з припиненням росією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Громадянам, які працювали на території російської федерації, стаж можливо зарахувати лише по 31.12.1991. Просив у задоволенні позову відмовити.
Суд дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі обставини справи.
11 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про зарахування до страхового стажу періоду роботи та призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області № 133850022803 від 19.03.2026 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Зокрема, у вказаному рішенні зазначено, що страховий стаж заявника становить 11 років 09 місяців 18 днів.
Необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 33 роки.
За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.01.1992 по 30.12.2020 згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.01.1985 - робота в російській федерації не зарахована у зв`язку з припиненням росією з 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. У рішенні зазначено, що громадянам, які працювали на території російської федерації, стаж можливо зарахувати по 31.12.1991.
Трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 від 02.01.1985, а також вкладиш до неї серії НОМЕР_2 містять записи про роботу позивача на території російської федерації у період до 30.12.2020. Копії трудової книжки та вкладиша до неї разом із нотаріально засвідченим перекладом на українську мову долучено до матеріалів справи. Записи про спірний період заповнені відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок та містять усі необхідні відомості, які дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази, на підставі яких внесені записи; засвідчені відтиском печаток і не містять виправлень, підчищень чи інших застережень, які давали б підстави сумніватися в їх достовірності.
Позивач не погодився із спірним рішенням, тому звернувся до суду із цим позовом.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Призначення, виплата та перерахунок пенсій регулюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років.
Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній для призначення пенсії встановлюється Кабінетом Міністрів України. Аналогічні приписи закріплені у статті 48 Кодексу законів про працю України.
На виконання вимог статті 62 Закону № 1788-XII Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, пунктом 3 якого визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, записи у якій є належним та допустимим доказом наявності у особи відповідного стажу.
Судом встановлено, що періоди роботи позивача у спірний час підтверджуються трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 02.01.1985 та вкладишем до неї серії НОМЕР_2 , копії яких разом із нотаріально засвідченим перекладом долучено до матеріалів справи. Записи про спірний період заповнені відповідно до встановлених вимог, є послідовними, засвідчені печатками і не містять виправлень чи неточностей. Достовірність цих записів пенсійним органом не спростована.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно зі статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, застосовуються правила міжнародного договору.
Аналогічно частиною другою статті 4 Закону № 1058-IV передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, застосовуються норми міжнародного договору.
Одним з міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода від 13.03.1992), учасниками якої були, зокрема, Україна та російська федерація.
Статтею 1 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. Згідно зі статтею 5 Угоди вона поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди. Відповідно до статті 6 Угоди призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання; для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Положення зазначеної Угоди узгоджуються з нормами Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 та Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994, якими передбачено, що трудовий стаж, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях Сторін, взаємно визнається Сторонами, а обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбулась трудова діяльність.
Дію Угоди від 13.03.1992 припинено для України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення».
Водночас, відповідно до пункту 2 статті 13 Угоди від 13.03.1992 пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Отже, припинення російською федерацією участі в Угоді від 13.03.1992, так само, як і прийняття постанови Кабінету Міністрів України про вихід з цієї Угоди, не є підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів роботи, набутих ним до ухвалення відповідних рішень, оскільки пенсійні права позивача виникли в період чинності Угоди.
При цьому суд враховує, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Згідно з частиною другою статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Суд зазначає, що оскільки позивач працював у російській федерації (місце реєстрації роботодавців, що не заперечується сторонами) в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинними, у пенсійного органу не було правових підстав не зараховувати стаж роботи позивача, набутий на території російської федерації, який підтверджений належними доказами, зокрема записами трудової книжки.
Викладене узгоджується з усталеною правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 14.11.2019 у справі № 676/6166/16-а, від 21.02.2020 у справі № 291/99/17, від 16.04.2020 у справі № 555/2250/16-а, від 17.06.2020 у справі № 646/1911/17 та від 06.07.2020 у справі № 345/9/17, відповідно до якої положення відповідних міжнародних договорів поширюються на питання, пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу, і такий стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий) стаж, хоча пенсійні внески могли сплачуватись у росії.
Щодо доводів пенсійного органу про неможливість зарахування спірного періоду через відсутність підтвердження сплати страхових внесків суд зазначає таке.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страховими внесками є кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Згідно зі статтею 4 цього Закону платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору. Статтею 9 вказаного Закону встановлено, що у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, а посадові особи несуть відповідальність згідно із законом. Статтею 106 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Отже, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівника права на зарахування періоду роботи до страхового стажу. Відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на території російської федерації, не може бути підставою для відмови позивачу у реалізації його права на пенсійне забезпечення з урахуванням страхового стажу, набутого в іншій державі.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.03.2018 у справах № 208/6680/16-а та № 208/245/16-а, від 24.04.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 30.09.2019 у справі № 316/1392/16-а, а також у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.01.2025 у справі № 620/3530/22, відповідно до якої відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації та неможливість їх підтвердження не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком стажу роботи, набутого на підприємствах російської федерації, який підтверджений належними доказами, зокрема записами трудової книжки.
Суд також зважає, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.06.2018 у справі № 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону, що узгоджується з принципом правової визначеності.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що рішення відповідача № 133850022803 від 19.03.2026 в частині незарахування до страхового (трудового) стажу позивача періоду роботи з 01.01.1992 по 30.12.2020 на території російської федерації, а також відповідні дії відповідача щодо відмови у зарахуванні цього періоду є протиправними та такими, що підлягають скасуванню у відповідній частині, а спірні періоди роботи, підтверджені трудовою книжкою, підлягають зарахуванню до страхового (трудового) стажу позивача.
Тому в цій частині позов слід задовольнити шляхом визнання протиправним і скасування рішення відповідача № 133850022803 від 19.03.2026.
При винесенні рішення судом враховується, що обчислення стажу та призначення пенсії є повноваженням пенсійного органу, а тому належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача зарахувати спірні періоди роботи до страхового (трудового) стажу позивача з урахуванням наданої судом правової оцінки.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд; у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд також враховує, що для розгляду заяви позивача за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, а тому дії зобов`язального характеру має вчинити саме цей орган. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23, який враховується судом у силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень правомірності оскаржуваного рішення та дій у відповідній частині належними доказами не довів.
Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, з метою повного та ефективного захисту прав позивача суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
За таких обставин, сума сплаченого судового збору за подання цього позову підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області № 133850022803 від 19.03.2026 в частині незарахування до страхового (трудового) стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.01.1992 по 30.12.2020 на території російської федерації.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового (трудового) стажу ОСОБА_1 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.01.1985 період роботи з 01.01.1992 по 09.10.2002, з 10.10.2002 по 09.11.2005 та з 18.11.2005 по 30.12.2020 на території російської федерації.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.