П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/30859/25	

Перша інстанція: суддя Бездрабко О.І.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду
у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.
суддів – Бойка А.В., Єщенка О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі – відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка полягає у невнесення відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про виключення його з військового обліку;
- зобов`язати відповідача внести відомості до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про виключення з військового обліку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;
- зобов`язати відповідача надати довідку про виключення його з військового обліку;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 надати витяг з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів із зазначенням відомостей про виключення з військового обліку ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що під час перевірки військово-облікових документів представниками Національної поліції України та працівниками ТЦК та СП на блок-пості дізнався, що перебуває на обліку військовозобов`язаних осіб згідно відомостей в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі Реєстр). Позивач вважає, що в Реєстрі міститься неактуальна інформація про його статус, зокрема, відсутній запис про виключення його з військового обліку. 
Позивач зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у редакції станом на час досягнення ним сорокарічного віку, він підлягав виключенню з військового обліку, як особа яка досягла граничного віку перебування в запасі. Отже, вищевказана редакція закону передбачає, що у випадку зняття особи з військово обліку, така особа втрачає обов`язок несення військової служби, в тому числі під час мобілізації. Як зауважує позивач, положення статті 37 Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» у цій редакції, на відміну від чинної редакції, передбачає виключно процедуру «зняття» з військового обліку, а не «зняття» та «виключення» з військового обліку. 
Далі позивач пояснює, що на звернення його представника із адвокатським запитом щодо надання довідки про виключення його з військового обліку та Витягу з Реєстру із зазначенням відомостей стосовно виключення його з військового обліку, відповідь не отримав, а тому вважаючи таку бездіяльність територіального центру комплектування протиправною звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 –суд відмовив.
В апеляційній сказі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.
Так, апелянт не погоджується із висновком суду про те, що оскільки позивач відповідно до Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 559, не надав до територіального центру комплектування заяву про внесення відомостей до Реєстру про виключення з військового обліку, відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльність.
Мотивуючи свою позицію апелянт звертає увагу на те, що відповідно до пункту 4 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у попередній редакції, відсутні норми, які б встановлювали обов`язок осіб, які перебувають на військовому обліку, звернутися із відповідними заявами до органів військового управління щодо виключення з військового обліку. Тобто, як вважає апелянт, виключення його з військового обліку станом на 27.03.2010 (час набуття сорокарічного віку) мало відбуватися автоматично, без участі особи, яка знаходиться на військовому обліку, а тому перебування його на військовому обліку, про що повідомили йому представники територіального центру комплектування, є неправомірним. 
Одночасно апелянт зазначає, що необхідність звернення до органу територіального центру комплектування із заявою про внесення змін до Реєстру покладає на нього необґрунтований тягар доведення факту виключення його з військового обліку з 27.03.2010.
Також апелянт вважає помилковими висновки суду щодо недоведеності факту перебування його на військовому обліку в Україні та зазначає, що згідно відмітки на 23 аркуші дублікату військового квітка серії НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_6 , мається відбиток про те, що 27.01.2000, виданий квиток серія НОМЕР_3 Овідіопольський район Одеської області, на його ім`я, що відповідає реквізитам його паспорту громадянина України. На переконання апелянта, зазначена відмітка підтверджує факт взяття його на військовий облік органами військового управління України, що помилково не прийнято до уваги судом.
Отже, на переконання апелянта, заявлений позов є цілком обґрунтованим, а тому має бути задоволений.
Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 РФ.
Згідно відомостей дублікату військового квитка серії НОМЕР_2 від 18.03.1996, виданого замість втраченого, позивач призовною комісією військового комісаріату 06.12.1989 визнаний придатним для несення строкової служби та направлений у військову частину для її проходження. 
Також згідно даних військового квитка, 03.11.1991 позивач звільнений в запас на підставі указу президента РФ від 03.10.1991. За результатами проходження строкової служби ОСОБА_1 присвоєно військове звання рядовий та з 04.12.1996 - знятий з військового обліку. 
Під час перевірки військово-облікових документів представниками Національної поліції України та працівниками ТЦК на блок-пості позивач дізнався, що перебуває на обліку військовозобов`язаних осіб, згідно відомостей в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів. 
19.08.2025 представник позивача звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_4 із адвокатським запитом, в якому просила: 
- надати довідку про виключення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 з військового обліку; 
- надати витяг з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» із зазначенням відомостей про виключення з військового обліку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Однак, станом на час подання позовної заяви, відповідь на адвокатський запит не отримав, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази перебування позивача на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_8 , а саме: наприклад копія військового квитка (українського) або витяг з Реєстру, сформованого за допомогою застосунку «Резерв+». Суд вважав, що надана позивачем копія дублікату військового квитка про проходження військової служби в РФ не свідчить про виконанням останнім вимог статі 17 Конституції України щодо військового обліку в Україні.
Також суд врахував, що позивач не надав до територіального центру комплектування заяву про внесення відомостей до Реєстру про виключення його з військового обліку, із наданням усіх необхідних документів, відповідно до приписів Порядку оформлення та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 559. За таких підстав, суд дійшов висновку про відсутність протиправної бездіяльності з боку відповідача, стосовно невнесення до Реєстру відомостей про виключення його з військового обліку позивача та відповідно відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
В апеляційній скарзі, скаржник посилається на помилкове застосування судом першої інстанції норм права, зокрема, не застосування Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, яка була чинною на час набуття ним граничного віку перебування у запасі. Апелянт вважає, що у зв`язку із досягненням ним сорокарічного віку, він підлягав виключенню з військового обліку, яке мало відбутися автоматично, відповідно до норм статті 37 Закону №2232-ХІІ, в означеній редакції.
Відповідаючи на такий довід апелянта, колегія суддів керується наступним.
Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 65 Конституції України встановлює, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до положень частини 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частина 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачає, що військовий обов`язок включає:
- підготовку громадян до військової служби; 
- приписку до призовних дільниць; 
- прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу;
- проходження військової служби;
- виконання військового обов`язку в запасі;
- проходження служби у військовому резерві;
- дотримання правил військового обліку.
За приписами частини 7 статті 1 Закону №2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.
Відповідно до частини 9 статті 1 Закону №2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:
-допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;
-призовники - особи, приписані до призовних дільниць;
-військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;
-військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;
-резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний та воєнний час.
Частина 10 статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачає, що громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
-прибувати за викликом районного (міського) військового комісаріату для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних;
-проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії районного (міського) військового комісаріату;
-проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі;
-виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону №2232-ХІІ у запас Збройних Сил України та інших військових формувань зараховуються громадяни України, які придатні за станом здоров`я до проходження військової служби в мирний або воєнний час і не досягли граничного віку перебування в запасі. Вони перебувають на військовому обліку в районних (міських) військових комісаріатах та відповідних органах інших військових формувань.
Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які, зокрема, досягли граничного віку перебування в запасі.
Також частина 6 цієї статті передбачає, що у громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.
Варто зазначити, що положення Закону №2232-ХІІ в частині, що стосується граничного віку перебування військовозобов`язаних осіб в запасі, зазнавали змін.
Так, стаття 28 Закону №2232-ХІІ визначає розряди запасу та граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі.
Згідно частини 1 цієї статті 28 Запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних.
Частина 2 статті 28 Закону №2232-ХІІ у редакції, яка діяла до змін, тобто, на час набуття позивачем сорокарічного віку, визначала, що запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних.
Військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком:
1) перший розряд - до 35 років;
2) другий розряд: рядовий склад - до 40 років; сержантський і старшинський склад:
сержанти і старшини - до 45 років; прапорщики і мічмани - до 50 років.
Граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
У подальшому, Законом України від 27.03.2014 №1169-VII внесені зміни до статті 28 Закону №2232-ХІІ та змінений граничний вік перебування в запасі другого розряду до 50 років, а Законом України від 22.07.2014 №1604-VII - до 60 років.
З урахуванням викладеного, слід зазначити, що із набранням чинності змін до Закону №2232-ХІІ, позивач є таким, що підпадає під його дію, як особа, яка не досягла передбаченого Законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду.
Колегія суддів вважає помилковими посилання апелянта на те, що до нього мають бути застосовані норми цього Закону у редакції, яка була чинною на час досягнення ним сорокарічного віку, з огляду на таке.
У Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили.
За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).
На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.
Так, у зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-ХІІ був підвищений граничний вік перебування військовозобов`язаних в запасі. 
Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави.
Таким чином, з часу опублікування (набрання чинності) змін до Закону №2232-ХІІ він поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на усіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі, в тому числі і на позивача.
За таких підстав, колегія суддів вважає помилковими аргументи апелянта про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи протиправно не врахував положення Закону №2232-ХІІ, у редакції чинній на час набуття ним сорокарічного віку, тобто, граничного віку перебування у запасі.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що слід керуватися положеннями законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, а саме: звернення адвоката до територіального центру щодо надання довідки про виключення позивача з військового обліку та витягу з Реєстру із зазначенням відомостей про виключення останнього з військового обліку.
Переходячи до оцінки доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову щодо визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка полягає у не внесенні відомостей до Реєстру про виключення ОСОБА_1 з військового обліку та зобов`язання відповідача внести такі відомості до Реєстру та щодо видачі довідки та витягу з Реєстру про виключення останнього з військового обліку, колегія суддів керується наступним.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.
Пунктом 2 вказаного Указу військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Станом на час розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
За змістом пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (далі - Положення №154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно пункту 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Згідно частини 1 статті 34 Закону №2232-ХІІ персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Закон України від 16.03.2017 №1951-VIII «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (далі - Закон №1951-VIII) встановлює правові та організаційні засади створення, функціонування Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, регулює відносини у сфері державної реєстрації громадян України, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави, та осіб, приписаних до призовних дільниць.
Відповідно до статті 1 Закону №1951-VIII Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.
Згідно статті 3 Закону №1951-VIII основними засадами ведення Реєстру є, зокрема, обов`язковість та своєчасність внесення до Реєстру передбачених цим Законом відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів; повнота та актуалізація відомостей Реєстру про призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Стаття 9 Закону №1951-VIII передбачає, що призовник, військовозобов`язаний та резервіст має право: 1) отримувати інформацію про своє включення (невключення) до Реєстру та відомості про себе, внесені до Реєстру, в тому числі через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста; 2) звертатися в порядку, встановленому адміністратором Реєстру, до відповідного органу ведення Реєстру з мотивованою заявою щодо неправомірного включення (невключення) до Реєстру запису про себе, виправлення недостовірних відомостей Реєстру.
Згідно статті 14 Закону №1951-VIII ведення Реєстру включає: 1) внесення запису про призовників, військовозобов`язаних та резервістів до бази даних Реєстру для взяття на облік або при відновленні на військовому обліку з перевіркою відповідності персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів існуючим обліковим даним; 2) внесення змін до персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних, резервістів на підставі відомостей органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, закладів освіти незалежно від підпорядкування і форми власності, а також відомостей, що подаються органу ведення Реєстру призовниками, військовозобов`язаними, резервістами; 3) знищення повторного запису Реєстру в разі його виявлення. Актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 затверджений Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок №1487), відповідно до пункту 2 якого військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Пункт 20 Порядку № 1487 визначає, що військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.
Згідно пункту 79 Порядку № 1487 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема, організовують та ведуть військовий облік на території адміністративно-територіальної одиниці; здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством; організовують та забезпечують зберігання облікової документації призовників, військовозобов`язаних та резервістів, персональних даних, які містяться в них; забезпечують громадян військово-обліковими документами та зберігання зданих або вилучених у призовників, військовозобов`язаних та резервістів військово-облікових документів; проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього; виключають з військового обліку на підставі відповідних підтвердних документів осіб, які за рішенням суду визнані недієздатними, оголошені померлими (такими, що пропали безвісти), засуджені до позбавлення волі або померли; проставляють у військово-облікових документах призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідні відмітки про взяття їх на військовий облік, зняття та виключення з нього; виконують функції з ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
16.05.2024 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №559 «Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа», пункт 2 якої установлює, що військово-облікові документи, оформлені до набрання чинності цією постановою, вважаються дійсними на всій території України до видачі військово-облікового документа нового зразка.
Постановою №559 затверджений Порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок № 559).
Згідно з пунктами 1, 2, Порядку № 559 військово-обліковий документ є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку, який оформляється (створюється) та видається громадянину України, який є призовником, військовозобов`язаним або резервістом, у тому числі, якщо він був виключений з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідно до пунктів 3 і 4 частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ та не отримував такий документ до набрання чинності Постановою № 559.
Військово-обліковий документ оформляється (створюється) та видається (замінюється): 
- в електронній формі - засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста та/або Державного веб-порталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони та/або Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія), зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія) (у разі технічної реалізації); 
- у паперовій формі - на бланку, форма якого затверджується Постановою № 559.
Особа може мати на бланку лише один військово-обліковий документ.
Паперовим військово-обліковим документом є: військовий квиток, тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, посвідчення про приписку до призовної дільниці (для громадян до 25 років), видані до 18.05.2024 , тобто до набрання чинності Постановою № 559; військово-обліковий документ за формою, затвердженою пунктом 1 Постанови №559. 
Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку № 559 відомості, що зазначені у військово-обліковому документі громадянина України, який перебуває або був виключений з військового обліку Збройних Сил, повинні відповідати відомостям, що містяться в Реєстрі. 
У разі коли відомості, зазначені у графах 1-5, 13 та 14 військово-облікового документа на бланку, не відповідають відомостям, що містяться у Реєстрі, він вважається недійсним. 
Відповідність відомостей, зазначених у військово-обліковому документі на бланку, відомостям, що містяться в Реєстрі, перевіряється через: електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки або його відділ.
У разі невідповідності відомостей, зазначених у посвідченні призовника, тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного, військовому квитку осіб рядового, сержантського і старшинського складу та військовому квитку офіцера запасу, відомостям, що містяться у Реєстрі, громадянин України для внесення відповідних змін: 
у паперовій формі - повинен звернутися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу за місцем перебування на військовому обліку; 
в електронній формі - повинен скористатися засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста для звернення до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу за місцем перебування на військовому обліку. 
Зміни вносяться протягом п`яти робочих днів з дня реєстрації заяви.
Таким чином, з аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що у Реєстрі має відображатись повна та дійсна інформація щодо призовників, військовозобов`язаних і резервістів, для забезпечення ведення військового обліку громадян України. 
Органи адміністрування Реєстру, зокрема, територіальні центри комплектування, зобов`язані вносити до Реєстру інформацію щодо призовників, військовозобов`язаних та резервістів, в тому числі і інформацію про проходження медичного огляду (військово-лікарської експертизи), а також проводити актуалізацію цієї інформації у разі її зміни.
Повертаючись до матеріалів справи, колегія суддів враховує, що згідно заявлених позовних вимог, позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не внесення до Реєстру інформації про виключення його з військового обліку та зобов`язати останнього внести таку інформацію до Реєстру, а також видати довідку та витягу з Реєстру про виключення його з військового обліку.
Як мовилося вище, згідно зі статтею 9 Закону №1951-VIII призовник, військовозобов`язаний та резервіст має право:
1) отримувати інформацію про своє включення (невключення) до Реєстру та відомості про себе, внесені до Реєстру, в тому числі через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста; 
2) звертатися в порядку, встановленому адміністратором Реєстру, до відповідного органу ведення Реєстру з мотивованою заявою щодо неправомірного включення (невключення) до Реєстру запису про себе, виправлення недостовірних відомостей Реєстру.
Окрім цього, згідно пунктів 3 та 4 Порядку №559 у разі невідповідності відомостей, зазначених у Реєстрі громадянин України для внесення відповідних змін: повинен звернутися до територіального центру комплектування або скористатися засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста для внесення зміни протягом п`яти робочих днів з дня реєстрації заяви.
Тобто, наведеними положеннями чітко визначено, що формування в Реєстрі актуальної інформації має відбуватися на підставі відповідної заяви особи до органу ведення Реєстру.
В даному випадку позивачем не дотримана вимога законодавства щодо звернення до відповідного центру комплектування, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо не внесення відомостей до Реєстру щодо виключення з військового обліку ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням ним граничного віку перебування в запасі, оскільки позивач, відповідно до приписів Порядку № 559 до територіального центру комплектування щодо вирішення цього питання не звертався.
Колегія суддів вважає доречними зауваження суду першої інстанції про те, що поданий представником ОСОБА_1 адвокатський запит, за своєю правовою природою та змістом не відповідає вимогам Порядку №559, оскільки в прохальній частині запиту останній просив надати довідку та витяг з Реєстру про виключення з військового обліку ОСОБА_1 , а не прохання внести зміни до цього Реєстру. 
Також колегія суддів вважає доречними зауваження суду першої інстанції, що позивачем не наданий до суду військовий квиток, про перебування на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_8 , або в ІНФОРМАЦІЯ_9 , як стверджує апелянт, а посилання апелянта на те, що 04.12.1996 він знятий з військового обліку у зв`язку з закінченням строку проходження строкової служби, жодним чином не підтверджують допущення протиправної бездіяльності відповідача відноcно нього.
В контексті встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, колегія суддів враховує, що позаяк позивач не подав належним чином заяву про внесення відомостей до Реєстру про виключення його з військового обліку, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог у обраний позивачем спосіб.
За встановлених обставин справи та наведених вище норм їх правового регулювання, колегія суддів приходить висновку, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка полягає у не внесенні відомостей до Реєстру про виключення ОСОБА_1 з військового обліку та зобов`язання відповідача внести такі відомості до Реєстру та щодо видачі довідки та витягу з Реєстру про виключення останнього з військового обліку.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. На думку колегії суддів будь-яких доводів, з боку апелянта, які б могли свідчити про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, апеляційна скарга не містить. 
Отже, слід констатувати, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, та підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» суд зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, надавши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Колегія суддів вважає, що надала відповідь на ключові доводи апеляційної скарги та не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На думку колегії суддів, оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України

Головуюча суддя О. А. Шевчук 

суддя А. В. Бойко

суддя О. В. Єщенко