П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/12003/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Вільчинський О.В. 
Суддя-доповідач: Гонтарук В. М. 
01 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гонтарука В. М. 
суддів: Білої Л.М.  Моніча Б.С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29 травня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції у розмірі 40837,16 грн та пеню за порушення строків сплати таких санкцій у розмірі 1429,40 грн.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Позивач своїм правом, передбаченим, ст.ст. 300, 304 КАС України не скористалась та не подала відзив на апеляційну скаргу.
Сьомий апеляційний адміністративний суд, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що згідно з податковим розрахунком сум доходів за 2024 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу ФОП ОСОБА_1 становить 8 осіб. Звідси випливає, що норматив забезпечення робочих місць для осіб з інвалідністю – одне робоче місце.
Разом з тим, як зазначає позивач, вказаного нормативу відповідачем не виконано.
Відповідно до розрахунку сум адміністративного-господарських санкцій на 2024 рік середньорічна заробітна плата штатного працівника становить 81674,32 грн.
Такий розрахунок доставлений до електронного кабінету відповідача, однак після цього сума розрахованої санкції добровільно сплачена не була.
За наведених обставин Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю просить суд стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції в розмірі 42266,56 грн за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та пеню за їх несвоєчасну сплату в розмірі 1429,40 грн, а всього 42266,56 грн.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не спростовані відповідачем, а отже підлягають до задоволення в повному обсязі. 
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками враховуючи наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначає Закон України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 року №875-XII (далі-Закон №875-XII).
Положеннями частини 2 статті 18 Закону №875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 19 Закону №875-XII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та з урахуванням вимог статті 18 цього Закону, і здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативу робочих місць. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною 1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.
Пенсійний фонд України у порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, надає Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю інформацію:
- про створення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю;
- необхідну для обчислення кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті.
Отримана від Пенсійного фонду України інформація, яка містить ознаки порушень законодавства про створення робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, є підставою для проведення перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю.
Порядок контролю за виконанням нормативу робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі шляхом його зарахування, визначається Кабінетом Міністрів України.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, здійснює перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі шляхом його зарахування.
Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю несуть відповідальність у встановленому законом порядку.
Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення підприємств, установ та організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною 1 цієї статті, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до ст.20 Закону №875-XII.
Розрахунок надсилається у формі електронного документа через електронні кабінети підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України у формі та порядку, визначених Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю спільно з Пенсійним фондом України.
Положеннями статті 20 Закону №875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Водночас, як зазначає відповідач та підтверджено матеріалами справи, у 2024 року середньооблікова чисельність штатних працівників ФОП ОСОБА_1 становила менше 8 осіб, що унеможливлює виникнення обов`язку у відповідача щодо створення робочого місця для особи з , інвалідністю відповідно до вимог статті 19 Закону України “Про основи соціальної І захищеності осіб з інвалідністю в Україні”.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідно до фактичних показників чисельності працівників у ФОП ОСОБА_1 за кожен місяць 2024 року становить: січень 7, лютий 7, березень - червень 8, липень 8, серпень 8, вересень- листопад 7, грудень 8, вказане підтверджується наказами про прийняття на роботу та звільнення працівників.
Так, зокрема відповідно до наказу №1-к від 25.02.2024 року було прийнято на роботу ОСОБА_2 з 27 лютого 2024 року, наказом №2-к звільнено з роботи ОСОБА_2 , відповідно до наказу №3-к 10.07.2024 року прийнято на роботу ОСОБА_3 , відповідно до наказу №4-к від 31.08.2024 року звільнено з роботи ОСОБА_3 , відповідно до наказу №7 від 12.12.2024 року прийнято на роботу ОСОБА_4 , та відповідно до наказу №8 від 30.12.2024 року надано відпустку по вагітності ОСОБА_5 .. Також вказане підтверджується повідомленнями в органи ДПС про прийняття працівників на роботу за період 2024 року.
З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції вважає, що застосуванню підлягає формула, визначена пунктом 3.2.5 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28 вересня 2005 року № 286. Відповідно до цієї методики, річна середньооблікова кількість штатних працівників визначається шляхом ділення суми чисельності працівників за кожен місяць року на 12. Проведений розрахунок свідчить, що середньооблікова кількість штатних працівників у відповідача за 2024 рік становить 6,6 осіб.
Згідно з правилами округлення, зазначений показник дорівнює семи особам. Відповідно до вимог статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”, обов`язок створювати робоче місце для особи з інвалідністю виникає лише у разі, якщо середньооблікова чисельність штатних працівників становить вісім і більше осіб. Таким чином, за встановлених обставин відповідач звільняється від обов`язку працевлаштовувати особу з інвалідністю, оскільки середньооблікова чисельність працівників у 2024 році була меншою за визначений Законом поріг.
Таким чином, враховуючи вищезазначене колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ФОП ОСОБА_1 не досягнула порогового значення середньооблікової чисельності штатних працівників, з якого виникає обов`язок створення робочого місця для особи з інвалідністю. Відповідно, у ФОП ОСОБА_1 у 2024 році відсутній як нормативний обов`язок, так і будь-яка можливість порушити вимоги статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”. За відсутності обов`язку не може виникати і відповідальність за його невиконання. У зв`язку з вищезазначеним, колегія суддів вважає, що заявлення позивачем вимог про стягнення адміністративно- господарських санкцій та пені є юридично безпідставним та передчасним.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що після внесення змін постановою Кабінету Міністрів України №466 від 05.06.2019 року до Порядку проведення перевірки підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю, контроль за виконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю був чітко віднесений до компетенції Державної служби України з питань праці та її територіальних органів. Саме вони уповноважені проводити перевірки підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, які використовують найману працю, на предмет дотримання вимог статей 19 і 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”.
Згідно з пунктами 2, 16 та 17 Порядку проведення перевірки підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю, затвердженого постановою КМУ від 31.01.2017 року №70 у редакції постанови № 466, предметом перевірки є виконання нормативу робочих місць для осіб з інвалідністю, а підтвердженням факту порушення може бути лише акт перевірки Держпраці. Саме акт перевірки є єдиним належним доказом невиконання нормативу, який надсилається до Фонду для подальшого реагування.
У спірних правовідносинах, що на сьогодні мають місце позивач посилається на автоматизований розрахунок, сформований за даними Пенсійного фонду. Однак відповідно до вимог чинного законодавства, така інформація може бути лише підставою для проведення перевірки, але не доказом порушення. 
Як встановлено судом апеляційної інстанції ФОП ОСОБА_1 з 04.09.2012 року являється особою з інвалідністю 3 групи, а з 31.05.2023 є особою з інвалідністю 3 групи (безтерміново), про що позивач був повідомлений неодноразово ще з 2012 року.
А тому, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ФОП ОСОБА_1 було виконано вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", оскільки з 04.09.2012 року ФОП ОСОБА_1 сама являється особою з інвалідністю третьої групи, нею створено робоче місце для особи з інвалідністю, подано всю необхідну інформацію про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю, тобто вжито всіх залежних від неї заходів для недопущення адміністративно-господарського правопорушення.
Таким чином, звернення Фонду до суду у даній справі є передчасним і юридично необґрунтованим, оскільки здійснене без подання належних, допустимих та обов`язкових доказів, які мають підтверджувати факт порушення відповідачем нормативу робочих місць для осіб з інвалідністю. Зокрема, позивач не надав Акт перевірки, складений Державною службою України з питань праці, який відповідно до чинного законодавства є єдиним офіційним та визначальним документом, що може фіксувати невиконання встановленого нормативу та слугувати підставою для застосування адміністративно - господарських санкцій.
Більше того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували вихідні дані, використані Фондом при розрахунку суми санкції, зокрема показники фонду оплати праці, кількість штатних працівників, середньорічну заробітну плату та інші відомості, що містяться у даних Пенсійного фонду України. За відсутності таких документів не лише неможливо перевірити правильність і обґрунтованість проведеного Фондом розрахунку, але й неможливо встановити сам факт порушення відповідачем вимог законодавства.
Таким чином, накладення адміністративно-господарських санкцій у даному випадку є неправомірним та суперечить вимогам чинного законодавства.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах, які склалися між Вінницьким обласним відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю та ФОП ОСОБА_1 де акт перевірки відсутній, а позов ґрунтується виключно на автоматизованому розрахунку Фонду, застосування санкцій до відповідача є юридично необґрунтованим і суперечить усталеній судовій практиці.
Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому, керуючись статтею 315 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою у задоволені адміністративного позову відмовити. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 травня 2026 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені відмовити. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий	 		Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Біла Л.М.    Моніч Б.С.