Сквирський районний суд Київської області

Справа № 357/1893/20 
Провадження № 2/376/39/2023
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2023 р. Сквирський районний суд Київської області
у складі: Головуючого судді - Коваленка О.М.,
за участі секретаря - Таранчук В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Сквирського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, 

Встановив:

Позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01серпня 2011 року відносно нього, ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і в цей день органами досудового розслідування його оголошено в розшук.
23 вересня 2011 року ОСОБА_1 було затримано правоохоронними органами Республіки Білорусь та доставлено до Київського СІЗО.
24 вересня 2011 року Сквирським районним судом Київської області ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
25 січня 2012 року постановою Сквирського районного суду Київської області продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до завершення досудового розслідування.
Оскільки досудове слідство у кримінальному провадженні було розпочато за нормами КПК України в редакції 1960 року, таким чином 02 грудня 2013 року було внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12013100260000948 відносно ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 115 ч. 1, ст. 15 ч. 2 ст. 115 ч. 2 п. 13 КК України.
25 грудня 2013 року заступником прокурора Сквирського району Київської області ОСОБА_1 було повідомлено про підозру.
05 серпня 2015 року заступником прокурора Сквирського району Київської області було складено обвинувальний акт та направлено до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.
15 липня 2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні № 12013100260000948 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 до 29 червня 2016 року не змінювався.
29 червня 2016 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відносно ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт.
10 січня 2017 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст.115, ч.2 ст.15, ч.2 ст.115, п.13 ч. 2 ст. 115 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеності вчинення ним вказаних злочинів.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 04 квітня 2018 року апеляційну скаргу прокурора який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції залишено без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_1 без змін.
14 берзня 2019 року постановою Верховного суду України вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 04.04.2018 року залишено без зміни.
Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 1 серпня 2011 року до 04 квітня 2018 року, при цьому свою вину у скоєнні інкримінованого йому злочину не визнавав протягом всього часу ведення досудового розслідування та розгляду справи у суді.
Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено з 1 січня 2020 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4723 гривні.
Унаслідок незаконного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності і обрання йому міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а згодом на домашній арешт останній був позбавлений можливості працювати за фахом та реалізовуватись належним чином за час перебування під слідством; зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій; почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини, а також взаємодії з правоохоронними органами, як гарантами таких; у реалізації прав та обов`язків глави сім`ї, чоловіка та батька; дружнього спілкування з товаришами та колегами.). Разом з цим, факт притягнення в якості обвинуваченого був доведений до відома громадськості та негативно вплинув на стосунки ОСОБА_1 з оточуючими, він весь час вимушений був доводити свою невинуватість.
Таким чином, внаслідок незаконних дій і рішень органів досудового розслідування та прокуратури позивачу спричинено значну моральну шкоду.
З урахуванням викладеного та поданої 12.10.2022 заяви про уточнення позовних вимог позивач просить суд:
Стягнути з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 477 023,00 гривень.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Маракушев Руслан Ігорович не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. 01.02.2023 представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, уточнені позовні вимоги підтримує повністю (а.с. 127).
В судове засідання представник відповідача Державної казначейської служби України не з`явився, скерував до суду відзив на позовну заяву, згідно якого заперечував проти задоволення позовної заяви (а.с.68-73). В обгрунтування зазначив, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними - рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (п. 1 ст. 1167 ЦК України).
Відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Щодо відшкодування шкоди “державою” та “за рахунок держави” слід пояснити наступне.
Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання шкоди (ст. 11 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України).
При цьому держава в особі Верховної Ради України приймає державний бюджет (ст.85, ст. 92, ст. 95, 96 Конституції України), в якому встановлюються бюджетні призначення (ст. 23 Бюджетного кодексу України) тобто повноваження головних розпорядників бюджетних коштів, що дозволяють надавати бюджетні асигнування.
Бюджетним асигнуванням є повноваження, надане розпоряднику бюджетних коштів відповідно до бюджетного призначення на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів з конкретною метою в процесі виконання бюджету (ст.21 Бюджетного кодексу України). Платіж - це погашення зобов`язання, що виникло в поточному або попередніх бюджетних періодах.
Кошти, які обліковуються на рахунках державних органів є виключно коштами Державного бюджету і належать державі. З викладеного можна зробити висновок, що платежі з рахунків державних органів здійснюються за рахунок держави.
Тому погашення зобов`язань, які виникли у державних органів в тому числі і у зв`язку із завданням шкоди (збитків), здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, які обліковуються на рахунках розпорядника бюджетних коштів заподіювача шкоди, що не суперечить ст. 56 Конституції України та ст. 1173, 1174 ЦК України.
Відповідно до ст. 21 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. Як уже зазначалося, бюджетні асигнування надаються відповідно до бюджетних призначень, які в свою чергу встановлюються в Законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Пунктом 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45 (далі - Порядок) визначається механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
Відповідно до п. 6 Порядку, який визначає, що стягувані, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, відповідні документи, а саме заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, оригінал виконавчого документа, судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності).
Боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання (абз.З п.2 Порядку).
Так, після надходження даних документів до органів Казначейства, останні здійснюють всі необхідні заходи, які передбачені Порядком щодо безспірного списання коштів на користь стягувача.
Безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Державної казначейської служи України та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів (абз. 2 п. 2 Порядку).
Щодо вимог Позивача про відшкодування моральної шкоди пояснюємо наступне.
У резолютивній частині позовної заяви, Позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду розміром 477 023,00 грн., за рахунок Державного бюджету України.
Із змісту позовної заяви випливає те, що Відповідач жодних прав та інтересів Позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди Позивачеві не завдав. 
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК).
Виходячи із зазначеного, Позивач має довести обставини, які завдали йому моральної шкоди незаконним засудженням, незаконним притягненням як обвинуваченого, незаконним взяттям під варту, незаконним проведенням в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконним накладанням арешту на майно, незаконним відстороненням від роботи (посади), тощо.
Стаття 1176 Цивільного кодексу України визначає, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Для виконання завдань, покладених на органи дізнання та досудового слідства, прокуратури, Кримінально-процесуальним кодексом України, та відповідними законами цим органам надаються певні повноваження, в тому числі й право затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, застосування запобіжних заходів до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі, або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання інших процесуальних рішень.
Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно п.п 9, 10, 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.
Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину.
Також необгрунтовано пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у сумі 477 023,00 грн. не зрозуміло з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи шкоду в такому розмірі. Крім того, стягнення такої суми призведе до економічно необгрунтованих збитків державного бюджету.
Враховуючи зазначене, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, не мають свого підтвердження, а тому не підлягають задоволенню, а тому просять відмовити у задоволенні позовних вимог Позивачу у повному обсязі.
Представник відповідача Сквирського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської областів судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с. 99,104,112,118,120,123).
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання на підставі вимог ст. 223,247 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 01серпня 2011 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і в цей день органами досудового розслідування його оголошено в розшук.
23 вересня 2011 року ОСОБА_1 було затримано правоохоронними органами Республіки Білорусь та доставлено до Київського СІЗО.
24 вересня 2011 року Сквирським районним судом Київської області ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
25 січня 2012 року постановою Сквирського районного суду Київської області продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 до завершення досудового розслідування.
Оскільки досудове слідство у кримінальному провадженні було розпочато за нормами КПК України в редакції 1960 року, таким чином 02 грудня 2013 року було внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12013100260000948 відносно ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 115 ч. 1, ст. 15 ч. 2 ст. 115 ч. 2 п. 13 КК України.
25 грудня 2013 року заступником прокурора Сквирського району Київської області ОСОБА_1 було повідомлено про підозру.
05 серпня 2015 року заступником прокурора Сквирського району Київської області було складено обвинувальний акт та направлено до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.
15 липня 2015 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні № 12013100260000948 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 до 29 червня 2016 року не змінювався.
29 червня 2016 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області відносно ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт.
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2017 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст.115, ч.2 ст.15, ч.2 ст.115, п.13 ч. 2 ст. 115 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеності вчинення ним вказаних злочинів (а.с.11-26).
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 04 квітня 2018 року Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 27-40).
14 берзня 2019 року Постановою Верховного суду України вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 04.04.2018 року залишено без змін (а.с. 41-45).
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд враховує наступне.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Частиною другою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, які встановлено цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 вказаного Закону України)
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Відповідний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-2203цс15, постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №61-11708св18, та узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 20 вересня 2018 року у справі №14-298цс18.
Так судом встановлено, що ОСОБА_1 фактично безпідставно перебував під слідством та судом з 01 серпня 2011 року до 04 квітня 2018 року, тобто до набрання вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської областізаконної сили.
Таким чином, строк перебування позивача під слідством та судом становить 80 місяці та 4 дні.
При цьому суд не приймає до уваги відзив відповідача Державної казначейської служби Українипро те, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди враховуючи наступне.
Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга №42255/04) від 01 липня 2010 року зокрема зазначив про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга №33470/03, §82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга №30422/03, §35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга №38411/02, §113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 01 червня 2006 року) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга Ns4171/04, §20 березня).
Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково. Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.
Таким чином, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
Суд також не приймає до уваги відзив відповідача Державної казначейської служби Українипро те, що казначейство не вступало у будь-які правовідносини з позивачем і своїми діями чи бездіяльністю не завдавало останньому шкоди, оскільки такі доводи не мають правового значення з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №641/8857/17 від 25 березня 2020 року, у якій Велика Палата Верховного Суду вказала, що залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства. Така правова позиція міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, провадження №14-515цс19.
Відповідно до ч.2, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставинсправи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4723,00 гривень.
Відтак, враховуючи, як обставини спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідивши надані докази, оцінивши їх та визначивши мінімальний розмір моральної шкоди, зважаючи на обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на особу позивача, тривалість перебування під слідством і судом, глибину його переживань у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, вимушені зміни у житті у зв`язку з цим, а також врахувавши принцип вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов висновку про те, що відшкодування моральної шкоди слід встановити в розмірі 378 470,00 грн., виходячи з розрахунку: 4723,00 грн. х 80 повних місяці та 4 дні, перебування під слідством і судом.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.
Відповідно до п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
За таких обставин та відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за розгляд справи необхідно віднести за рахунок держави.
На підставі викладеного та керуючись ст. 56 Конституції України, ст. 23, 1167,1176 ЦК України, ст. 1,2,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», ст. 3 Закону України «Про судовий збір», ст. 2,4, 12, 13, 76, 77, 81,223, 247, 258, 259, 263-265, 351,352, 354, 355 ЦПК України, суд

Ухвалив:

Позовну заяву  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Сквирського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду – задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в розмірі 378 470,00 гривень.
Судовий збір віднести за рахунок держави.
З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя           О.М. Коваленко