ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/7990/25
Провадження № 2/362/1305/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.04.26 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,
за участю секретаря Тельнової О.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без фіксування технічними засобами в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом Київського обласного центру зайнятості до  ОСОБА_1 про стягнення незаконно одержаної допомоги по безробіттю,
в с т а н о в и в:
До суду надійшла позовна заява Київського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 , в якій вони просять стягнути зі ОСОБА_1 на користь Київського обласного центру зайнятості одержану допомогу по безробіттю в сумі 5912,65 грн. та сплачений судовий збір в сумі 3028,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 22.01.2014 року перебував на обліку у Васильківському міськрайонному центрі зайнятості як такий, що шукає роботу, йому було надано статус безробітного та встановлено допомогу по безробіттю з урахуванням страхового стажу відповідно до Законів України «Про зайнятість населення», Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття». 22.01.2014 року за заявою відповідача Васильківським МРЦЗ відповідачу було надано статус безробітного, де він інформував, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно. Безробітному призначено допомогу по безробіттю, відповідно до ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття». 20.01.2016 року Васильківським МРЦЗ встановлено, що 18.04.2014 року між ФОП ОСОБА_2 та відповідачем укладено цивільно-правовий договір на виконання робіт, а саме встановлення залізобетонних одно стоякових опор ПЛ-0,4 вК із гаками та скобами, терміном дії договору до 30.04.2014 року. За виконану роботу ФОП ОСОБА_2 зобов`язується сплатити винагороду відповідачу в розмірі 200,00 грн. Виконані роботи оформлені актом приймання-виконання робіт від 18.04.2014 року. На підставі вищевказаного акту, позивачем винесено наказ №09/01-06 від 03.02.2016 року про стягнення з відповідача виплаченої йому допомоги по безробіттю в розмірі 5 912,65 грн. за період з 18.04.2014 року по 25.10.2014 року. У добровільному порядку відповідач вимогу не виконав, кошти не повернув.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.10.2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження без виклику сторін (а.с. 25). 
Представник позивача у прохальній частині позовної заяви просив проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 3).
ОСОБА_1 належним чином повідомлявся про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження за останнім відомим місцем реєстрації, конверти повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 28-29), правом подати відзив на позовну заяву не скористався, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Отже, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 22.01.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Васильківського МРЦЗ із заявою про надання статусу безробітного, в якій просив зареєструвати його як безробітного відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття». Зазначив, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно. З правами та обов`язками зареєстрованого безробітного, що визначені Законом України «Про зайнятість населення», Законом України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття», ознайомлений (а.с. 6).
Позивачем створено Персональну картку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , яка скріплена підписами сторін.
29.01.2016 року Васильківським МРЦЗ складено акт №12 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яким встановлено, що ФОП ОСОБА_2 18.04.2014 року уклав цивільно-правовий договір зі ОСОБА_1 на виконання робіт, а саме встановлення залізобетонних одно стоякових опор ПЛ-0,4 вК із гаками та скобами. За виконану роботу ФОП ОСОБА_2 зобов`язується сплатити винагороду ОСОБА_1 в розмірі 200,00 грн. Термін дії договору з 18.04.2014 року по 30.04.2014 року. Виконані роботи оформлені актом приймання-виконання робіт від 18.04.2014 року, в якому вказано, що ФОП  ОСОБА_2 прийняв та оплатив виконані роботи ОСОБА_1 (а.с. 10-12).
03.02.2016 року Васильківським МРЦЗ видано наказ №09/01-06 про внесення інформації про надання неправдивих відомостей відповідно до акту розслідування №12 від 29.01.2016 року до персональної картки ОСОБА_1 , проведення роботи по стягненню зі ОСОБА_1 5912,65 грн. (а.с. 13).
04.02.2016 року на адресу відповідача направлено претензію про перерахування коштів, отриманих у вигляді допомоги по безробіттю в сумі 5912,65 грн. (а.с. 14).
23.03.2016 року ОСОБА_1 надіслав на адресу позивача відповідь на претензію, в якій зазначив, що жодних робіт, в тому числі по встановлення залізобетонних одно стоякових опор ПЛ-0,4 вК із гаками та скобами, в тому числі на підставі цивільно-правового договору з ФОП ОСОБА_2 від 18.04.2014 року, він не виконував, такий договір є завідомо підробленим, обставини, викладені в акті №12 від 29.01.2016, не відповідають дійсним обставинам справи (а.с. 15).
05.09.2024 Київський обласний центр зайнятості надіслав на адресу відповідача претензію про повернення незаконно отриманого матеріального забезпечення на випадок безробіття в розмірі 5 912,65 грн. (а.с.16).
Відповідно до довідки Васильківським МРЦЗ від 03.02.2016 року, за період з квітня 2014 року по жовтень 2014 року сума переплати допомоги по безробіттю відповідачу становить 5912,65 грн. (а.с. 17).
Застосовані судом норми права, мотиви та висновки суду щодо їх застосування.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
За положеннями пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Статус безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи ( п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення»).
За пунктом 1 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробіття - це соціально-економічне явище, при якому частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування.
Умови виплати допомоги по безробіттю, визначені статтею 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», пов`язуються з початком настання безробіття, тобто наданням особі статусу безробітного.
Згідно з пунктами 2, 3 частини 1 статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та цього Закону; та збереження права на виплату допомоги по безробіттю на період участі у громадських та інших роботах тимчасового характеру (тривалістю до 180 днів, зокрема у разі заміщення тимчасово відсутнього працівника) у розмірах, встановлених до укладення ними строкового трудового договору на участь у таких роботах.
Відповідно до частини 3 статті 44 Закону України «Про зайнятість населення», відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.
Як передбачено частинами 2, 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яка визначає права, обов`язки та відповідальність застрахованих осіб, такі особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної, фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.
Реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі: встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг), крім виконання оплачуваних робіт під час проходження зареєстрованим безробітним виробничого навчання та виробничої практики на підприємстві, в установі, організації, індивідуального навчання на робочому місці (на виробництві) або стажування, участі у громадських роботах або інших роботах тимчасового характеру, виконання оплачуваної роботи, пов`язаної з організацією підготовки та проведення виборів Президента України, народних депутатів України, місцевих виборів (п. 9 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення»).
За змістом пункту 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державна податкова адміністрація України від 13 лютого 2009 року за № 60/62, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг.
Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до пункту 7 цього Порядку.
Отже, умовою стягнення виплаченого забезпечення є умисне невиконання застрахованою особою своїх обов`язків та зловживання ними. Відтак, позивач повинен довести вину відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про працевлаштування з метою незаконного отримання допомоги з безробіття.
Відповідна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 802/1206/17-а, від 24 квітня 2019 року у справі № 757/17820/17-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727св18).
Згідно з частиною 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Частиною 1 статті 1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню заробітна плата й платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їхня виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку й недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, на основі яких була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Судом встановлено, що на момент набуття ОСОБА_1 статусу безробітного, відповідач не відносився до зайнятого населення відповідно до ст. 4 ЗУ «Про зайнятість населення» та не мав заробітку або інших доходів.
Відповідач у відповіді на претензію позивача від 23.03.2016 року про сплату отриманих коштів у вигляді допомоги по безробіттю повідомив про безпідставність такої вимоги, з огляду на те, що жодного договору з ФОП ОСОБА_2 від 18.04.2014 року він не укладав, жодних робіт не виконував та винагроду не отримував.
З огляду на викладене, судом не встановлено факту недобросовісного набуття ОСОБА_1 отриманих коштів, які є допомою по безробіттю, як не встановлено й наявності рахункової помилки, то відповідно до статті 1215 ЦК України поверненню зазначена сума не підлягає.
Крім того, суд зазначає, що зі змісту наданих суду документів вбачається навність цивільно-правового договору між ФОП ОСОБА_2 та відповідачем від 18.04.2014 року, терміном дії до 30.12.2014 року, тобто 14 днів, винагорода за виконану роботу визначена в розмірі 200,00 грн.
З огляду зі змісту даного договору слідує, що відповідач, в силу ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення», не відноситься до зайнятого населення, навіть у випадку фактичного виконання робіт за вказаним договором, такі роботи є роботами тимчасового характеру, мають разовий характер, а винагорода у розмірі 200,00 грн. є незначною сумою, яка не може розглядатися як дохід, що забезпечує існування особи, а відтак не може свідчити про втрату статусу безробітного у розумінні законодавства.
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Судовий збір сплачений позивачем при подачі позову до суду, в силу ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові, відшкодуванню не підлягає.
На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами статтями 1212, 1215 ЦК України, Законок України «Про зайнятість населення», Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», статтями 12, 13, 76, 78, 81, 128, 131, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 274, 275, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,
у х в а л и в:
У задоволенні позову Київського обласного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно одержаної допомоги по безробіттю- відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Позивач: Київський обласний центр зайнятості, код ЄДРПОУ 03491085, м. Київ, пров. Будівельників, 5-а.
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Текст рішення складено 27.04.2026 року.
Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко