Справа № 766/16783/25
н/п 2/766/6987/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(ЗАОЧНЕ)
22.04.2026 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючої судді Шестакової Я.В.
за участі секретаря Сивкович О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання трудового договору та визнання припиненими трудові відносини, -

ВСТАНОВИВ :
Позивач у листопаді 2025 року звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до фізичної особи-підприємця « ОСОБА_2 , у якому просить розірвати трудовий договір від 04.08.2010 року, зареєстрований 04.08.2010 року за № 21201002332 в Херсонському міському центрі зайнятості, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , та визнати припиненими трудові відносини з 16.10.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що 04.08.2010 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, зареєстрований 04.08.2010 року за № 21201002332 в Херсонському міському центрі зайнятості. Згідно вказаного договору позивач виконувала роботу продавця продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 .
24.02.2022 року, після початку повномасштабного вторгнення військ росії на територію України, через бойові дії ФОП ОСОБА_2 призупинив свою господарську діяльність на території м. Херсона, і на момент звернення до суду з даною позовною заявою позивач не працює. Оскільки після звільнення м. Херсон відповідач не поновив провадження господарської діяльності, позивач вважається найманим працівником.
Згідно даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування останні платежі відповідачем за застраховану особу ОСОБА_1 було перераховано по грудень 2021 року включно. 
Трудова книжка позивача зберігалася у неї та відповідачем не вносився відповідний запис про прийняття на роботу.
У телефонному режимі відповідач повідомив, що не має можливості розірвати трудовий договір.
16.10.2025 року позивач направила на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 37 Кодексу законів про працю України, яку залишено без задоволення.
У зв`язку з ухиленням відповідача від виконання своїх обов`язків, позивач позбавлена можливості розірвати трудовий договір у встановленому законом порядку та реалізувати своє право на працю, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.11.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Від сторін заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надходило.
Позивач в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Згідно з п.1 ч.7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Оскільки відповідач не має зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судових засідань шляхом направлення судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказану адресу місцезнаходження відповідача, однак поштове повідомлення було повернуто до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за зазначеною адресою.
Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Пунктом 82-1 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, установлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з адресатом (одержувачем). У разі відсутності адресата (одержувача), будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» .
Отже, відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачу вручена.
Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору відповідач не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.
За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення немає.
У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи.
Виходячи з викладеного, а також враховуючи положення ст. 130 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача розглядає справу в заочному порядку.
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.
Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .
04.08.2010 року між ОСОБА_2 як фізичною особою, яка використовує найману працю, та ОСОБА_1 як працівником укладено Трудовий договір між працівником і фізичною особою, за умовами якого на працівника покладається обов`язок виконувати роботу продавця продовольчих товарів.
Вказаний Трудовий договір зареєстровано 04.08.2010 року Херсонським міським центром зайнятості за № 21201002332.
Згідно довідки за формою ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування вбачається, що протягом серпня 2010 року – грудня 2021 року за ОСОБА_1 обліковуються відомості про нарахований дохід, з якого сплачено єдиний соціальний внесок, а також про відповідний страховий стаж за вказаний період.
Суб`єктом, яким було сплачено страхові внески за ОСОБА_1 є фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
16.10.2025 року ОСОБА_1 направила на адресу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заяву про звільнення з посади «продавець продовольчих товарів» від 16.10.2025 року, що підтверджується конвертом поштового відправлення № 7341700029392.
Відомості про вчинення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 дій щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі її заяви від 16.10.2025 року відсутні.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням цієї норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07.07.2004 у справі № 1-14/2004, від 16.10.2007 у справі № 1- 16/2007 та від 29.01.2008 у справі № 1-5/2008 зауважив, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядається як природна потреба людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.
Стаття 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.
Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України).
Згідно з ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).
Частиною першою ст. 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання: переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною-до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Частина 1 ст. 47 КЗпП України передбачає обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і до теперішнього часу.
15.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ.
Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ від 15.03.2022 визначено крім іншого - особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (ч. 1 ст. 1).
За змістом частини третьої цієї статті у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Стаття 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлює особливості розірвання трудового договору з ініціативи працівника, а саме у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника, який може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).
Отже, у зв`язку із веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство та через загрозу для життя й здоров`я працівник може розірвати трудовий договір за власною ініціативою без двотижневого строку попередження, як це передбачено статтею 38 КЗпП.
Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомила відповідача про намір розірвати трудовий договір, припинивши трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням.
Проте, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , з яким у ОСОБА_1 було укладено трудовий договір, проігнорував її повідомлення про бажання звільнитися і не розглянув по суті заяву про звільнення, не вчинив передбачених чинним законодавство дій про надання інформації про розірвання трудового договору з позивачем.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, позивач, на виконання вимог КЗпП України, подавала відповідачу відповідну заяву, а відповідач своїх обов`язків щодо оформлення розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю, не виконав, у зв`язку з чим позивач не може реалізувати своє право, зокрема право на працю, на оплату праці, здійснення обов`язкових соціальних внесків, тому вимога позивача щодо розірвання трудового договору та визнання припиненими трудових відносин між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з 16 жовтня 2025 року у зв`язку зі звільненням із займаної посади продавця продовольчих товарів на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, є обґрунтованою та законною.
Враховуючи конкретні обставини вказаної справи та факт порушення права ОСОБА_1 на розірвання трудового договору та припинення трудових відносин, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 у справі № 757/61865/16-ц.
Також, у своєму рішенні №201/1384/16-ц від 25.11.2019 року Верховний Суд України визначив, що ефективним і таким, що не суперечить закону є спосіб захисту, як припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.
За таких обставин, враховуючи викладене, суд вважає, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві є достовірними, підтверджені належними письмовими доказами, сумніву у суду не викликають, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі.
Частиною першою ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частини 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог : у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн., то з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання трудового договору та визнання припиненими трудових відносин – задовольнити.
Розірвати трудовий договір від 04.08.2010 року, укладений між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , зареєстрований 04.08.2010 року в Херсонському міському центрі зайнятості за № 21201002332.
Визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2  з 16.10.2025 року на підставі частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Найменування сторін :
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 . 
Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , юридична адреса:  АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 22.04.2026 року

Суддя	Я. В. Шестакова