Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2026 р. № 520/1015/25 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника: НОМЕР_2 ) до Господарського суду Донецької області (61022, місто Харків, проспект Науки, будинок № 5, код ЄДРПОУ 03499901) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся представник позивача з адміністративним позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Господарського суду Донецької області «Про надбавку за вислугу років у 2025 році» від 01.01.2025 № 4-к щодо встановлення начальнику відділу документального забезпечення та контролю (канцелярія) ОСОБА_1 та начальнику відділу управління персоналом ОСОБА_2 надбавки за вислугу років на державній службі із застосуванням пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»;
- зобов`язати Господарський суд Донецької області (61022, місто Харків, проспект Науки, будинок № 5; код ЄДРПОУ 03499901) здійснити перерахунок та виплату начальнику відділу документального забезпечення та контролю (канцелярія) Господарського суду Донецької області ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі з 01.01.2025 відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця на кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів;
- зобов`язати Господарський суд Донецької області (61022, місто Харків, проспект Науки, будинок № 5; код ЄДРПОУ 03499901) здійснити перерахунок та виплату начальнику відділу управління персоналом Господарського суду Донецької області ОСОБА_2 надбавки за вислугу років на державній службі з 01.01.2025 відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця на кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, із урахуванням виплачених сум та із проведенням відрахування загальнообов`язкових платежів.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.
Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.
Керуючись приписами ст. 171, 257, 262 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 258 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є державними службовцями апарату Господарського суду Донецької області, що підтверджується наданими до матеріалів справи копіями наказів про їх призначення на посади, зокрема наказом Господарського суду Донецької області від 05.02.2024 № 23-к про призначення ОСОБА_1 на посаду начальника відділу документального забезпечення та контролю (канцелярія), а також наказом від 24.07.2023 № 172-к про призначення ОСОБА_2 на посаду начальника відділу управління персоналом.
Позивачам було встановлено надбавку за вислугу років на державній службі відповідно до раніше виданих наказів, зокрема наказу від 17.08.2023 № 203-к, яким ОСОБА_2 встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 24 відсотки посадового окладу .
01.01.2025 Господарським судом Донецької області видано наказ № 4-к «Про надбавку за вислугу років у 2025 році», яким державним службовцям апарату суду, у тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 2 відсотків посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, відповідно до пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» 
Не погоджуючись із зазначеним наказом у цій частині, позивачі звернулися до суду з даним адміністративним позовом, в якому зазначили, що відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» надбавка за вислугу років повинна становити 3 відсотки посадового окладу за кожний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, а тому застосування положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» є неправомірним, оскільки, на їх думку, цей закон не може змінювати або обмежувати гарантії, встановлені спеціальним законом.
У відзиві на позовну заяву Господарський суд Донецької області заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що спірний наказ прийнято на виконання вимог пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», який є чинним та не визнаний неконституційним, а тому підлягає обов`язковому застосуванню при визначенні розміру надбавки за вислугу років державним службовцям .
Відповідач також зазначив, що як розпорядник бюджетних коштів він зобов`язаний здійснювати видатки на оплату праці виключно в межах затверджених бюджетних асигнувань та відповідно до вимог бюджетного законодавства, зокрема статей 23, 48, 51 Бюджетного кодексу України, а також діяв на підставі роз`яснень Національного агентства України з питань державної служби від 10.01.2024 № 176 щодо порядку встановлення надбавки за вислугу років у 2025 році.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. 
Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Відповідно до ч.ч.1-5 статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, зокрема, здійснює ДСА України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та ДСА України.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначають окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також загалом щодо апеляційних, місцевих судів.
Згідно із частиною першою статті 150 Закону № 1402-VIII призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ДСА України, Служби судової охорони врегульовано нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Правовий статус державного службовця та коло його основних прав, гарантій і обов`язків визначено у Законі № 889-VIII. 
Статтею 1 вказаного Закону визначено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 889-VIII державний службовець має право, зокрема, на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи (частина перша статті 50 Закону № 889-VIII).
Згідно із частиною другою статті 50 Закону № 889-VIII заробітна плата державного службовця складається, зокрема, з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).
Відтак, заробітна плата державного службовця має обов`язкову (сталу) складову, яка є фіксованою виплатою та, по суті, основною винагородою за виконання посадових обов`язків, а також факультативну (необов`язкову) складову, яка залежить від особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу, є винагородою за ініціативну роботу, своєчасне і якісне виконання завдань, виконання додаткового обсягу завдань.
Надбавка за вислугу років є складовою обов`язкової частини заробітної плати державного службовця та згідно із частиною першою статті 46 Закону № 889-VIII обумовлена досягненням особою певного стажу державної служби.
Розмір такої надбавки за приписами частини першої статті 52 Закону № 889-VIII визначається на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Водночас 01 січня 2024 року набрав чинності Закон № 3460-ІХ (про державний бюджет), у пункті 10 розділу «Прикінцеві положення» якого законодавець визначив, що у 2024 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, крім державних органів, зазначених у пунктах 20-22 цього розділу.
Згідно з пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Норми Закону № 889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Законом № 3460-ІХ визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Крім того, у вказаному Законі визначено, що норми раніше прийнятого Закону № 889-VIII про умови та порядок оплати праці державних службовців застосовуються лише в тій частині, що не суперечить цьому Закону.
З наведеного убачається, що норми Закону № 889-VIII щодо оплати праці державних службовців, які суперечать Закону про державний бюджет, не застосовуються, бо їхню дію зупинено на період чинності відповідних приписів Закону № 3460-ІХ.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.02.2026 у справі № 240/7215/24 дійшла висновку, що у спірних правовідносинах немає колізії, а відтак немає потреби у віднайденні механізму її подолання, оскільки є пряма норма Закону № 3460-ІХ, яка зупинила дію норми Закону № 889-VIII та чітко врегульовує особливості оплати праці певних категорій державних службовців, що виключає потребу у відшукуванні іншої норми права для регулювання цих відносин.
Щодо конкуренції правових норм, яка не пов`язана з колізією у законодавстві, Суд зазначив, що вона існує, втім, вирішуючи її, потрібно враховувати те, що частина перша статті 52 Закону № 889-VIII з 01 січня 2024 року з огляду на пряму вказівку в пункті 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-ІХ не застосовується на період чинності останнього. Тобто дія однієї конкуруючої норми фактично зупинена, а інша норма, запроваджена новішим законом, діє та регулює спірні відносини.
Таким чином, визначення механізму обчислення надбавки за вислугу років та її граничного розміру з 01 січня 2024 року врегульоване винятково Законом № 3460-ІХ, а ситуації, за якої одні й ті ж правовідносини по-різному впорядковуються окремими нормами права, не спостерігається.
Регулювання спірних суспільних відносин є однозначним, передбачуваним і чітким, що забезпечує дотримання принципу правової визначеності в питанні нарахування та виплати державним службовцям надбавки за вислугу років.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, полягає в обов`язковому дотриманні та виконанні правових норм усіма суб`єктами. Суть цього принципу також вимагає, аби держава встановлювала зрозумілі, несуперечливі, чіткі правила та приписи, які мають неухильно виконуватися.
Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що до моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання нормативно-правового акта чи його окремих приписів неконституційними такі приписи зберігають чинність і є обов`язковими для всіх суб`єктів правовідносин, зокрема й для органів державної влади та їх посадових осіб.
Тож відповідно до такої фундаментальної засади, як правовладдя (верховенство права), складовою якої є принцип правової визначеності, жоден орган державної влади не звільняється від обов`язку дотримуватися закону, який зберігає чинність до його скасування або зміни в установленому конституційним порядком способі.
Велика Палата Верховного Суду також наголошувала, що законодавець формує єдину систему законодавства у сфері публічних правовідносин, в якій презюмується конституційність кожного схваленого парламентом закону до моменту спростування цієї презумпції рішенням Конституційного Суду України.
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала в постанові від 11 грудня 2025 року в справі № 990/244/23.
Суд зазначає, що протягом всього спірного періоду приписи наведених норм права були чинними, неконституційними не визнавалися, у зв`язку із чим підлягали неухильному дотриманню як з боку працівників - державних службовців, так і з боку органів державної влади - розпорядників бюджетних коштів.
Закон про державний бюджет як правовий акт чітко зумовлений поняттям бюджету як плану формування та використання фінансових ресурсів країни, має особливий предмет регулювання, відмінний від інших законів України - він стосується винятково встановлення доходів та видатків держави на загальносуспільні потреби, зокрема і видатків на соціальний захист і соціальне забезпечення. А тому цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України, а також встановлюватися інше (додаткове) правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві i, як наслідок, - скасування та обмеження прав i свобод людини i громадянина. У разі потреби зупинення дії законів, внесення до них змін i доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
У Рішенні від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що закон про державний бюджет як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.
У Рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 Конституційний Суд України ще раз зазначив, що скасування чи зміна законом про державний бюджет обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання не допускається.
Проаналізувавши наведені рішення Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що ці висновки сформульовані в контексті недопустимості звуження чи обмеження обсягу прав громадян, наданих їм іншими законами, шляхом прийняття закону про державний бюджет на наступний рік.
Такий же припис визначений у статті 22 Конституції України, відповідно до змісту якої під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Втім Велика Палата Верховного Суду наголосила, що саме лише зменшення граничного розміру надбавки державним службовцям за вислугу років не обов`язково свідчить про звуження соціальних прав і гарантій працівника, зокрема, його права на належний рівень оплати праці.
Таку дію законодавця не можна розглядати відокремлено від інших дій, які здійснені ним одночасно з метою змінити структуру оплати праці державних службовців певної категорії, а саме: підвищити посадові оклади, оскільки відповідна надбавка є лише окремою складовою грошового забезпечення державного службовця, грошовий вираз якої безпосередньо залежить від розміру його посадового окладу.
Тож відповідно до обставин, встановлених судом у цій справі, мало місце не зменшення розміру заробітної плати державного службовця, а перерозподіл її складових як елемент запровадження загальнонаціональної реформи.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідні приписи абзацу другого пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX не визнані неконституційними, так само немає підстав для власного висновку за частиною четвертою статті 7 КАС України, адже у спірних правовідносинах зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не призвело до звуження соціальних прав і гарантій державного службовця, зокрема і його права на належний рівень оплати праці.
Аналогічне правове регулювання запроваджено і на 2025 рік.
Так, Законом України від 19.11.2024 № 4059-ІХ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено, що у 2025 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.
При цьому надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, а норми Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, що прямо випливає зі змісту пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» цього Закону.
Отже, нормативна конструкція, застосована законодавцем на 2025 рік, є тотожною за своїм змістом тій, яка була предметом аналізу Великої Палати Верховного Суду у справі № 240/7215/24 щодо правового регулювання на 2024 рік, а саме: закон про Державний бюджет на відповідний рік прямо визначає спеціальні правила обчислення надбавки за вислугу років державним службовцям та межі застосування положень Закону № 889-VIII у частині оплати праці.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2026 у справі № 240/7215/24, оцінюючи аналогічне правове регулювання на 2024 рік, дійшла висновку, що у спірних правовідносинах немає колізії між положеннями Закону № 889-VIII та Закону про Державний бюджет, оскільки пізніше прийнятим законом прямо визначено особливості оплати праці державних службовців на відповідний бюджетний період, а норми Закону № 889-VIII застосовуються лише в частині, що не суперечить цьому закону. 
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що така норма підлягає застосуванню доти, доки вона є чинною та не визнана неконституційною у встановленому порядку. 
Крім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що саме по собі зменшення граничного розміру надбавки за вислугу років не свідчить автоматично про звуження соціальних гарантій чи зменшення загального рівня оплати праці, оскільки такі зміни мають оцінюватися в контексті запровадженої реформи системи оплати праці державних службовців, спрямованої на зміну структури заробітної плати, посилення ролі посадового окладу та підвищення прозорості й конкурентоспроможності оплати праці на державній службі. 
Суд ураховує, що хоча наведена правова позиція Великої Палати Верховного Суду сформульована щодо застосування пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», однак її висновки є релевантними для вирішення даного спору, оскільки спірні правовідносини є аналогічними за суб`єктним складом, предметом спору, підставами виникнення та змістом правового регулювання, а відмінність полягає лише у бюджетному періоді, на який поширюється відповідне нормативне врегулювання. 
Більше того, у самій постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що аналогічні обмеження щодо відсоткового розміру надбавки за вислугу років запроваджені й у 2025 році пунктом 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». 
З матеріалів справи вбачається, що наказ Господарського суду Донецької області від 01.01.2025 № 4-к «Про надбавку за вислугу років у 2025 році» був виданий саме на виконання пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», а також з урахуванням роз`яснень Національного агентства України з питань державної служби від 10.01.2024 № 176. 
Цим наказом позивачам, як і іншим державним службовцям апарату суду відповідних категорій, встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 2 відсотків посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
При цьому суд бере до уваги, що відповідач є бюджетною установою та розпорядником бюджетних коштів, а тому відповідно до статей 23, 48, 51 Бюджетного кодексу України зобов`язаний здійснювати видатки на оплату праці виключно в межах бюджетних призначень і у спосіб, визначений законом. 
Посилання позивачів на те, що застосуванню підлягають виключно положення частини першої статті 52 Закону № 889-VIII, а Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» не може змінювати або обмежувати гарантії, встановлені спеціальним законом, суд відхиляє, оскільки наведені доводи вже отримали правову оцінку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 19.02.2026 у справі № 240/7215/24, якою встановлено обов`язковість застосування чинних приписів закону про державний бюджет на відповідний рік у питаннях визначення порядку обчислення надбавки за вислугу років державним службовцям. 
Суд також враховує, що на момент виникнення спірних правовідносин та прийняття оскаржуваного наказу положення пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» були чинними, у встановленому Конституцією України порядку неконституційними не визнавалися та не були скасовані, а отже, підлягали застосуванню всіма суб`єктами правовідносин, у тому числі відповідачем як суб`єктом владних повноважень. 
Такий підхід узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо презумпції конституційності закону та обов`язку державних органів дотримуватися чинного закону до моменту його скасування або визнання неконституційним. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що Господарський суд Донецької області, видаючи наказ від 01.01.2025 № 4-к у спірній частині щодо встановлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надбавки за вислугу років на державній службі із застосуванням пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відтак правові підстави для визнання протиправним та скасування наказу Господарського суду Донецької області від 01.01.2025 № 4-к у спірній частині відсутні.
Оскільки позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надбавки за вислугу років на державній службі з 01.01.2025 відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування вказаного наказу, підстави для їх задоволення також відсутні. 
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на те, що позивачі не довели обставин, які б свідчили про порушення їх прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, то у суду відсутні підстави для задоволення позову.
Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника: НОМЕР_2 ) до Господарського суду Донецької області (61022, місто Харків, проспект Науки, будинок № 5, код ЄДРПОУ 03499901) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 27 квітня 2026 року.

Суддя Н.А. Полях