Справа № 346/3042/23
Провадження № 2/346/51/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

23 березня 2026 р.	м. Коломия 	

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:
головуючої судді Третьякової І.В.,
за участю:
секретарів судових засідань: Дутчак Х.В., Гжибовського А.А.,
позивача - ОСОБА_1 
відповідача - ОСОБА_2 
представника відповідача - ОСОБА_3 
представника третьої особи - Перцович І.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Коломийської міської ради про позбавлення батьківських прав, - 

У С Т А Н О В И В:
12.06.2023р. ОСОБА_1 звернулася до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно їхнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

І. Стислий виклад позиції сторін. 

Позовна заява. 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 02.02.2008р. вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . У шлюбі у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя у сторін не склалося і коли дитині було 5 місяців, відповідач залишив сім`ю та перейшов проживати до своїх батьків. Неодноразові спроби зберегти сім`ю виявилися невдалими і рішенням Коломийського міськрайонного суду шлюб між подружжям було розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір`ю. З жовтня 2009 року батько бачив сина всього декілька разів. Востаннє три роки тому випадково в магазині «АТБ». Протягом всіх цих років у ОСОБА_2 було своє особисте життя і він не цікавився життям своєї дитини, його вихованням, станом здоров`я та розвитком. ОСОБА_5 називав батьком свого діда (батька матері) з яким вони проживали разом в одному господарстві. Батьки позивача допомагали виховувати та утримувати дитину, оскільки на той час ОСОБА_1 ще здобувала освіту. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15.07.2011 р. з відповідача було стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 в сумі 450 грн. У 2018р. розмір аліментів судовим рішенням було збільшено до 1500 грн. Довідкою з навчального закладу підтверджується, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні сина, навчанням дитини не цікавиться, не спілкується з класним керівником, а також жодного разу не приймав участь в організаційних заходах ліцею. На теперішній час позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 в якому у них народилася спільна донька. Син ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю та вітчимом. Останній піклується про сина своєї дружини та відноситься до нього, як до своєї рідної дитини і має намір в подальшому його усиновити. ОСОБА_1 стверджує, що рідний батько ОСОБА_5 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання спільного сина, а тому просила задовольнити її вимоги на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України. 

Відзив. 
10.07.2023р. ОСОБА_2 подав до суду відзив в якому просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Свою позицію відповідач обґрунтував тим, що він не мав і не має наміру ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків. Навпаки, намагається приймати участь в житті свого сина, регулярно та без затримань сплачує аліменти на його утримання, заборгованості по даному обов`язку немає. Зазначає, що після припинення шлюбних відносин з позивачем, саме дружина з травня 2010 року почала чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином. У зв`язку з цим, він був змушений звернутися до Служби у справах дітей про визначення йому графіку зустрічей з дитиною. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 04.09.2012р. було вирішено встановити йому відповідний час і місце зустрічі з малолітнім сином ОСОБА_5 , а саме: кожну суботу та неділю місяця з 12:00 до 16:00 год. Також зазначив, через продовження позивачем вчинення йому перешкод у спілкуванні з дитиною, в грудні 2013р. він звертався до Коломийського відділу міліції з відповідною заявою, підтвердженням чого є висновок оперуповноваженого СКМСД Коломийського МВ УМВС ОСОБА_7 . Вказує, що ОСОБА_1 , як в минулому так і до теперішнього часу перешкоджає йому вільно спілкуватися та бачитися з сином. Зокрема, під час його перебування на заробітках в Польщі, а саме з: 05.07.2010 по 24.10.2010р., з 11.03.2015р. по 19.07.2015р., з 10.11.2015 по 26.12.2015р., з 18.01.2016 по 13.04.2016р., з 09.05.2016 по 24.07.2016р., з 01.01.2017 по 12.01.2019р. з 26.08.2019 по 19.10.2019р., з 02.03.2020 по 26.07.2020р., з 17.03.2021 по 10.07.2021р., він мав можливість спілкуватися з сином лише в телефонному режимі. Однак, позивач заблокувала його номер телефону, тим самим позбавила його можливості підтримувати контакт зі ОСОБА_5 . Попри це, він все одно шукав способи зв`язатися зі своєю дитиною, дзвонив у месенджерах, купляв сину власні мобільні телефони. Перебуваючи за кордоном він пересилав кошти своїм батькам, а ті сплачували за нього аліменти на утримання сина та купляли йому необхідні речі. Коли приїздив в Україну, то завжди привозив ОСОБА_5 одяг, взуття, іграшки, які передав разом з іншими подарунками. Вказує, що через постійні перешкоди з боку ОСОБА_1 він не може налагодити нормальні відносини з сином та не має змоги повноцінно брати участь у його житті та вихованні. Через вказані обставини, він знову звернувся до ССД з приводу встановлення йому графіку побачень з сином. Довідавшись про це, позивач подала позов про позбавлення його батьківських прав. Вказує, що наведені позивачем в позовній заяві обставини про його ухилення від виконання батьківських обов`язків не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами, оскільки він всіляко намагається покращити свої стосунки з сином і приймати більше активну участь в його житті, однак перешкодою до цього є поведінка і вчинки колишньої дружини. Також відмічає, що окрім аліментів, додатково сплачує кошти на лікування ОСОБА_5 , які передавав готівкою особисто ОСОБА_1 , а також перераховував кошти на її банківську карту. Відтак, вважає, що будь-які підстави, визначені ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав є відсутніми, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. 

Відповідь на відзив.
13.10.2023р. представник позивача ОСОБА_8 подала до суду відповідь на відзив в якій вказала, що розмір аліментів, який сплачувався відповідачем на утримання сина завжди був незначним, однак ОСОБА_2 обмежувався визначеним судом розміром аліментів і не брав участі у додаткових витратах на дитину, хоча було очевидним, що визначеної суми аліментів не вистачає щоб покрити витрати на харчування, лікування, купівлю одягу та інших побутових потреб дитини та забезпечити сину належний рівень життя. Позивач не зверталась до суду щодо збільшення розміру аліментів на утримання сина чи стягнення додаткових витрат, оскільки сподівалась на свідому позицію відповідача, як батька дитини, який перебуваючи за кордоном, мав матеріальну можливість розділити із матір`ю витрати на забезпечення сину належного рівня життя. Відповідач стверджує про вчинення позивачем перешкод йому у спілкуванні з дитиною, однак вказані обставини наданими ОСОБА_2 доказами не підтверджуються і вина ОСОБА_1 не встановлена. Зауважує, що позивач жодного разу не притягувалась до адміністративної відповідальності до адміністративної відповідальності за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо графіку побачень із сином, як і не виступала відповідачем у суді щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Також не підтверджені доказами і інші твердження відповідача, зокрема щодо блокування ОСОБА_1 його мобільного телефону з метою перешкоджання спілкуванню батька з сином. Рішення про те, чи відповідати на дзвінки відповідача ОСОБА_5 приймає особисто, а тому не має потреби матері втручатися в дане питання. Згідно довідки №7 від 04.07.2023р., виданої КУ «Інклюзивно-ресурсний центр» Підгайчиківської сільської ради, ОСОБА_4 проходив спостереження та консультувався у психолога. Виходячи з висновку психолога, спілкування ОСОБА_5 з батьком викликає у нього емоційний стрес. Ймовірно саме тому, ОСОБА_5 не відповідає на телефонні дзвінки батька, чи, як стверджує відповідач «блокує їх». Відповідач стверджує, що передавав кошти своїм батькам, які сплачували за нього аліменти та купляли дитині всі необхідні речі. Проте, це не відповідає дійсності та не підтверджується доказами. Також не доведено участь батька в житті дитини, оскільки з письмових доказів слідує, що він участі в шкільному житті сина не приймає, медичні заклади з ним не відвідує, і взагалі з 2010 року до сина не навідується. Участь відповідача у додаткових витратах на дитину, зокрема надання ним готівкових коштів позивачу, доказами не підтверджено. Перерахування коштів на карту позивача мало разовий характер, та, як стверджує представник позивача, вказана дія була зумовлена зверненням позивача до суду з даним позовом. З приводу наданої відповідачем фототаблиці вказала, що всі фото на сторінці №4, №5, №6, №7, №8, №9 та №10 зроблені в один день, під час однієї зустрічі ОСОБА_5 з батьком, що підтверджується тим, що на всіх знімках дитина перебуває в одному і тому ж одязі. Проте, в описі до фототаблиці ОСОБА_2 вказує, що це фото зустрічей із сином протягом 2015, 2019, 2020 рр., однак це фото зустрічей у вказані роки, а не протягом, а це зовсім інша періодичність зустрічей. Крім цього, зазначила, що надані відповідачем скріншоти переписки з сином, окрім одного повідомлення від 28.07.2020р., датовані червнем 2023р., після того, як ОСОБА_2 дізнався про намір позивача звертатися до суду з даним позовом. Крім того, з даних переписок якраз і прослідковується небажання саме сина спілкуватися зі своїм батьком. Просила поновити строк на подачу даної відповіді на відзив, пропущення якого було зумовлено вступом представника у справу та долучити її до матеріалів справи разом з письмовими доказами. 

Заперечення.
27.10.2023р. ОСОБА_2 подав до суду заперечення, в яких зазначив, що відповідь на відзив отримав поштою 20.10.2023р. та вважає, що її подано з пропущенням строку встановлених ЦПК України на її подачу. З приводу аргументів, викладених у вказаній заяві по суті вказав, що розмір аліментів, які він повинен сплачувати на утримання свого сина, визначався не ним особисто, а судовими рішеннями і вказаний обов`язок він належним чином виконував. Позивачка погоджувалась на вказані розміри, судові рішення не оскаржувала, а тому доводи представника про «незначний» розмір аліментів є безпідставними. Вважає, що ним надано достатні та належні докази, які підтверджують створення ОСОБА_1 йому перешкод у спілкуванні з сином та невиконання нею графіку побачень, визначеного комісією з питань захисту прав дитини Коломийської РДА. Перешкоджання до спілкування має місце і до теперішнього часу, оскільки мати постійно настроює сина проти батька та неодноразово блокувала його телефонний номер аби він не міг додзвонитися до ОСОБА_5 . Надану стороною позивача довідку №7 від 04.07.2023р. відповідач вважає неналежним доказом, оскільки у вказаному документі не зазначено даних психолога, який проводив відповідні консультації з дитиною, та відповідних повноважень лікаря-психолога; немає і безпосереднього висновку психолога, а тільки сумнівні, незрозумілі рекомендації за підписом директора ІРЦ Гашинської Р., підтвердження яких потребує допиту даної особи. Також відповідач вказує, що неодноразово приїжджав до сина у коледж та привозив йому дорогі речі, які ОСОБА_5 відмовлявся брати, мотивуючи це забороною матері отримувати подарунки від батька. Зазначив, що твердження представника позивача про неправдивість обставин щодо сплати аліментів батьками відповідача в період його перебування за кордоном, можуть бути доведені допитом батьків в судовому засіданні. Доводи сторони позивача про те, що батько не відвідує разом з сином медичні заклади пояснюється тим, що мати сама не ставить до відома ОСОБА_2 про візити ОСОБА_5 до лікарів та не дозволяє йому їх здійснювати, а також не розповідає відповідачу про стан здоров`я їхньої спільної дитини та про призначене лікування, хоча зобов`язана надавати йому, як батьку, всю інформацію про сина. Наполягає на тому, що на долученій до справи фототаблиці знімки зроблені в різний період часу та в різних локаціях, а наведені представником позивача з приводу даних обставин доводи не відповідають фактичним обставинам та направлені на введення суду в оману, оскільки одяг дитини на різних знімках також має відмінності. Також вказав, що ОСОБА_5 має вроджену ваду розвитку зорового нерву правого ока і по даному діагнозу він спілкувався з лікарями, які повідомили, що вказане захворювання підлягає лікуванню. Проте, позивач не дає йому змоги провести повне обстеження і повноцінне лікування сина, щоб усунути дану хворобу. Крім цього стверджує, що колишня дружина вчиняє психологічний тиск на сина і саме під її впливом ОСОБА_5 на засіданні комісії 29.06.2023р. стверджував про те, що батько на свій 30-й день народження, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, його побив, в результаті чого він отримав тілесні ушкодження. З даного приводу ОСОБА_2 вказує, що на свій 30-й день народження він перебував в Ізраїлі, що підтверджується світлинами з даної країни (знімки 58-65) і не міг вчинити вказаних дій. Також відповідач вказав, що 29.06.2023р. ОСОБА_1 зателефонувала до нього та запропонувала зустрітися разом з ним та сином в кафе. Під час зустрічі, позивач та ОСОБА_5 вмовляли ОСОБА_2 аби той добровільно відмовився від своїх батьківських прав відносно дитини, мотивуючи це тим, що це дасть змогу теперішньому чоловіку позивача - ОСОБА_6 усиновити ОСОБА_5 і син буде отримувати військову стипендію. Відповідач вважає, що істинним приводом для подачі позову являється те, що після позбавлення його батьківських прав та усиновлення їхнього спільного сина вітчимом, останній, маючи двох інших неповнолітніх дітей (дитину від першого шлюбу та спільну дитину з позивачем), отримає право на звільнення з військової служби. А відтак, ОСОБА_2 стверджує, що обставиною, яка спонукала позивача звертатися до суду, стало не ухилення його від виконання батьківських обов`язків, а переслідування власних цілей ОСОБА_1 та її нового чоловіка у використанні дитини. ОСОБА_2 наголошує, що не ухилявся та не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав та наполягає на відмові в задоволенні позову. 

ІІ. Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Беркещук Б.Б. від 23.06.2023р. у справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого засідання.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 16.01.2024р. підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. 
Згідно розпорядження керівника апарату Коломийського міськрайонного суду від 11.04.2025р. № 01-11/100/2025 вбачається, що оскільки суддя Беркещук Б.Б. тривалий час перебуває на лікарняному Протоколом № 3 від 20.03.2025р. зборами суддів Коломийського міськрайонного суду прийнято рішення щодо здійснення з 14 квітня 2025р. повторного автоматизованого розподілу справ цивільного та адміністративного судочинства, які перебувають у її провадженні. 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2025р. головуючим суддею для розгляду даної справи було визначено суддю Третьякову І.В.
Ухвалою судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області Третьякової І.В. від 24.04.2025р. прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Коломийської міської ради про позбавлення батьківських прав та призначено перше судове засідання у справі з викликом сторін.

ІІІ. Розгляд справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та пояснила, що наразі їхньому спільному з відповідачем сину виповнилося 17 років. Батько з сином не спілкується, ні фізично, ні матеріально не допомагає. З відповідачем вона розійшлася коли сину було два роки. ОСОБА_5 є дитиною з інвалідністю, йому постановлено діагноз: вроджена вада розвитку зорового нерву правого ока. Дитина потребує постійного лікування, придбання дороговартісних медичних препаратів, постійних обстежень та відвідувань медичних закладів. Всіма цими питаннями відповідач не цікавився, участі у їх вирішенні не приймав та ніяк не допомагав. Вона працювала вчителькою, брала додаткових учнів, намагалося заробити грошей для утримання сина. З вихованням дитини їй допомагав її брат, який також був особою з інвалідністю. За все життя ОСОБА_2 бачився з сином разів 10-15, деякі з таких зустрічей були випадковими. Дані обставини були травматичні для сина і вони зверталися до психолога, бо дитина завжди запитувала: «чому мій тато мене не любить?». Коли син відвідував дошкільний навчальний заклад, батько жодного разу до нього не приходив, в школу ОСОБА_2 прийшов лише на 1 вересня, коли син йшов у перший клас і після цього також там не з`являвся. Подарунків і вітань з днем народження також від відповідача не було. Неодноразово син запитував: «чому батько не приходить до школи та не забирає мене?». На свій день народження відповідач захотів побачити ОСОБА_5 і син пішов до нього у гості. Пізніше син зателефонував і плачучи просив забрати його, розповів, що батько вдарив його по хребту. Вона забрала дитину, оскільки батько був в стані алкогольного сп`яніння. Син не хоче такого батька і сам про це говорить. ОСОБА_5 сам змінив своє прізвище та взяв собі прізвище дядька, який помер. В той час дитині було тяжко, але рідний батько його не підтримав після смерті дядька. Зараз син дорослішає та потребує більше витрат. Вона звернулася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, відповідач заперечував, але суд задовольнив її позов. ОСОБА_5 вважає, що заслуговує на кращого батька. 
В судових дебатах позивач вказала, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати найкращим інтересам їхнього спільного сина, а тому просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав, що всі надані позивачем пояснення є неправдивими. Пояснив, що в 2012 році звертався в комісію по захисту прав дітей для встановлення графіку зустрічей з дитиною. Рішенням комісії йому було визначено суботу та неділю для зустрічей з сином. Час від часу позивачка не виконувала це рішення та зверталася в поліцію з приводу начебто вчинення ним сварок. Інколи ОСОБА_1 все ж виконувала рішення та надавала йому дитину. В день народження сина в 2023 року він спілкувався з ним у себе вдома. 29.06.2023р. на засіданні комісії розглядалася його заява про участь в спілкуванні з сином та заява позивача про позбавлення його батьківських прав. Заперечує, що завдав удару сину у свій день народження та стверджує, що таких подій ніколи не було. Вважає, що позивач навмисно хоче його опорочити. Підтверджує, що дійсно ОСОБА_5 був у нього на дні народження де були і інші гості, але хлопець був негативно налаштований до свята. Зазначає, що надає фінансову допомогу дитині, сплачує аліменти, а також додаткові кошти на його навчання та лікування. Під час перебування за кордоном спілкувався з сином по телефону, передав своїм батькам кошти і його мати сплачувала із них аліменти на утримання ОСОБА_5 . Також передавав кошти на подарунки для сина, привозив йому з-за кордону іграшки, одяг, речі, техніку. Перед поданням позову, колишня дружина запропонувала йому добровільно відмовитися від своїх батьківських прав аби син мав змогу отримувати військові пільги, оскільки її теперішній чоловік є військовим та має намір усиновити ОСОБА_5 . ОСОБА_1 просила вчинити дані дії, а після закінчення війни, він зможе поновити свої батьківські права. Він не погодився і позивачка стала йому погрожувати та налаштовувати сина проти нього. На теперішній час дитина змінила свій номер телефону та припинила з ним спілкування. Вказує, що не хоче сильно давити на сина, оскільки вважає, що можливо налагодити їхні відносини і він має намір забрати його з собою за кордон після його повноліття та дати змогу обрати собі там професію, оскільки вони разом планували зробити репатріацію. Додав, що в позашкільний час налаштовував сина займатися спортом: любительським боксом, потім настільним тенісом. Також пояснив, що 06 червня у сина був день народження, але він не зміг йому зателефонувати та привітати, оскільки в нього не має актуального номеру телефону ОСОБА_5 . Крім цього, зазначив, що спочатку приходив до сина в коледж, але потім останній сказав, що не хоче з батьком нікуди їхати і попросив дати йому спокій. Під час навчання сина в школі, він приходив до нього, але з вчителями не спілкувався. Також провідував сина в медичному закладі, коли той проходив лікування. Відповідач вважає, що основна причина звернення до суду є бажання позивача на усиновлення їхнього сина теперішнім чоловіком ОСОБА_1 . 
В судових дебатах відповідач зазначив, що свідоме та умисне ухилення ним від виконання батьківських обов`язків відносно свого сина відсутнє. Він роками намагається налагодити свої відносини з дитиною та покращити їхнє спілкування. Бере участь у вихованні ОСОБА_5 , його утриманні, піклується про його здоров`я та навчання. Позивачка не виконувала встановлений графік побачень з дитиною, що перешкоджало його спілкуванню з сином. Зазначив, що вважає висновок органу опіки та піклування необгрунтованим, представники ССД жодного разу не приходили до нього не приходили, умови його проживання не обстежували. Вказав, що свого сина він дуже любить і не хоче його нікому віддавати, а тому не бажає щоб його дитина була усиновлена теперішнім чоловіком його колишньої дружини навіть попри бажання самого ОСОБА_5 . 

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги ними не визнаються в повному обсязі. Зазначила, що наявні докази підтверджують вчинення перешкод позивачем щодо спілкування батька з сином та участі ОСОБА_2 у житті своєї дитини. Відповідач періодично перебуває за кордоном і в цей час може спілкуватися з ОСОБА_5 лише по телефону. І позивач і її батьки негативно відносилися до відповідача і створювали у дитини негативне враження про його батька. ОСОБА_2 проводив з сином час, займався з ним спортом, виховував його. Після початку в країні війни, позивач запропонувала відповідачу відмовитися від свого батьківства щодо сина, на що він не погодився. Таким чином, дитина опинилася в перипетіях вирішення протиріччя між батьками. Оскільки законних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав в даній справі не вбачається, представник просила відмовити в задоволенні позову. 

Представник третьої особи ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначила, що розгляд даної справи триває значний проміжок часу і за цей період обстежувалися умови проживання та опитувався син, мати та батько. З хлопцем комісія спілкувалася без присутності матері, оскільки його вік дозволяв розмову без присутності батьків. Комісія дійшла висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його сина. Вказаний висновок представник підтримує та вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Також вказала, що відповідач дійсно звертався до СДД щодо встановлення графіку побачень з сином. 

Заслухавши пояснення сторін, представників відповідача та третьої особи, опитавши дитину та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 

IV. Фактичні обставини встановлені судом з письмових доказів та пояснень свідків.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі. 
У шлюбі у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.04.2010 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено з ОСОБА_1 
21.05.2010 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану по Коломийському району Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області був складений актовий запис № 112 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу сторін серії НОМЕР_2 .
Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Управлінням ЦНАП Коломийської міської ради в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_16 . 
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 22.12.2021р. зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 ». 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15.07.2011 р. стягнуто з ОСОБА_2 аліменти в твердій грошовій сумі по 450 грн. щомісячно на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ним повноліття на користь ОСОБА_1 , починаючи з 05.07.2011р.
У витязі з протоколу №18 засідання Комісії з питань захисту прав дитини від 04.09.2012р. зазначено, що на порядку денному було розглянуто заяву жителя с. Корнич ОСОБА_2 щодо визначення часу і місця зустрічі з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 . На засіданні вирішено встановити час та місце зустрічі (місце зустрічі за взаємною згодою батьків) ОСОБА_2 з малолітніми сином ОСОБА_4 кожну суботу та неділю місяця з 12:00 до 16:00 год. 
Зі змісту висновку оперуповноваженого ВКМСД Коломийського МВ УМВС Мельничука Н.М. від 02.01.2014р., складеного по заяві ОСОБА_2 вбачається, що 11.12.2013р. в Коломийський МВ УМВС поступила заява від вказаного громадянина про те, що колишня дружина ОСОБА_1 створює йому перешкоди у спілкуванні з його неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході відібрання пояснень у заявника, останній пояснив, що після розірвання шлюбу спільний син залишився проживати з матір`ю, яка не дає йому бачитись з дитиною та приймати участь у його вихованні. ОСОБА_1 в своїх поясненнях зазначила, що дійсно син проживає разом з нею і їй відомо про рішення комісії з захисту прав дитини Коломийської РДА від 04.09.2012р. про визначення часу та місця зустрічі ОСОБА_2 з його сином і будь-яких перешкод вона з цього приводу не створює. За вказаних обставин, розгляд повідомлення було завершено, а викладені у зверненні факти вважати такими, що підтвердились. Матеріали перевірки направлено в архів Коломийського МВ УМВС. 
Відповідно до довідки, виданої головним державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу ДВС від 12.06.2023р., на примусовому виконанні у Коломийському відділі ДВС знаходиться виконавчий лист №346/3295/18 від 24.09.2018р., виданий Коломийським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1500,00 грн. щомісячно. Станом на 01.06.2023р. заборгованість по виконавчому листі відсутня. 
Згідно висновку ЛКК №301 від 07.09.2023р. виданого поліклінічним відділенням «Дитяча лікарня», ОСОБА_4 має вроджену ваду розвитку зорового нерву правого ока. В процесі спостереження та медичного супроводу дитини з інвалідністю, в поліклініку разом з хлопчиком приходила лише мама. Батько дитини жодного разу не був присутнім з хлопчиком на прийомі у лікаря. 
У відповіді на адвокатський запит представника позивача, 05.10.2023р. ФОП « ОСОБА_19 » вказала, що ОСОБА_4 , який є сином ОСОБА_1 згідно укладеної декларації про надання первинної медичної допомоги отримує первинну медичну допомогу у лікаря педіатра ОСОБА_20 у медичному центрі «Здорова сім`я» з 06.10.2021р. Пацієнт ОСОБА_4 хворіє і знаходиться на обліку у лікаря педіатра і лікаря офтальмолога з приводу хронічного захворювання очей (вроджена вада розвитку диску зорового нерву). Звертається до лікаря педіатра регулярно з частотою - 1 раз у 2-3 місяці. Один раз на рік звертається для проведення щорічного профілактичного огляду. Пацієнта ОСОБА_4 до медичного закладу у випадку візиту до сімейного лікаря супроводжує мати ОСОБА_1 . Батько ОСОБА_2 дитину ОСОБА_4 на візит до лікаря ОСОБА_20 не супроводжував. 
В довідці № 02-06/53, виданій 02.05.2023р. адміністрацією Коломийського ліцею №2 зазначено, що ОСОБА_4 навчається в 9-Б класі. Батько учня за час навчання сина його навчанням та вихованням не цікавився, не спілкувався з класним керівником, в будь-яких заходах організованих Коломийським ліцеєм участі не брав. 
Відповідно до довідки №54 від 02.10.2023р., виданої старостою Королівського старостинського округу, ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_4 проживає по АДРЕСА_1 та самостійно його виховує. Батько ОСОБА_5 ОСОБА_2 не проживає з ними і не навідується до сина з 2010 року. Також з того часу за інформацією сусідів не проводив разом з ним час та не займався вихованням. 
Згідно довідки № 7 виданої 04.07.2023р. виданої директором КУ «Інклюзивно-ресурсний центр» Підгайчиківської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області Гашинською Р. встановлено, що ОСОБА_4 проходив спостереження та консультувався у психолога на базі поліклінічного відділення СП «Дитяча лікарня» КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР 12.04.2019р., 30.03.2021р., 31.03.2023р., як дитина, що має статус «Дитина з інвалідністю» та на базі КУ «Інклюзивно-ресурсний центр» Підгайчиківської сільської ради 25.09.2023, 28.09.2023, 02.10.2023р. за зверненням матері дитини. При проведенні дослідження використовувались: психологічна діагностично-орієнтована бесіда, стандартні методики. В усіх випадках дитину супроводжувала мати. Батько жодного разу не був присутній на прийомі. Під час бесіди акцент ставився на індивідуально-психологічних та психоемоційних особливостях дитини. Перевірено рівень розвитку когнітивної та емоційно-вольової сфер. Згідно діагностики: інтелектуально-мнестичні функції відповідають віковому розвитку. Стійкість та переключення уваги на середньому рівні. Концентрація уваги - рівень вище середнього. Мислення наочно-образне та логічне - рівень вище середнього, абстрактно-логічне мислення - рівень середній. Рівень короткочасного запам`ятовування - вище середнього. Образна пам`ять та слухова - середній рівень. Пізнавальний інтерес та мотивація залежить від психоемоційного стану дитини. У ході цілеспрямованого діагностичного опитування щодо психоемоційного та мотиваційного станів, які виникли внаслідок досліджуваної ситуації, виявлено як позитивні, так і негативні зміни в житті дитини, а також переживання, які пов`язані з даною ситуацією. Перенесені в дитинстві негативні події потягли за собою певну зміну сімейних взаємин, обмежили можливість побудови теплих стосунків в системі «дитина-батько» через небажання та грубе ставлення останнього до членів сім`ї, призвели до необхідності пристосовуватись до нових умов існування. Це стало наслідком виникнення у підлітка почуття розгубленості, обурення обставинами того, що сталося, емоційного стресу. Позитивними ресурсами стали взаємини ОСОБА_5 з близьким родичом (братом матері), який компенсував відсутність батька та з вітчимом (останні чотири роки), який допоміг сформувати у дитини позитивну модель взаємин у системі «батьки-діти». Проте, підліток постійно перебуває у очікуванні неприємностей і не чекає нічого доброго від зустрічі з батьком. Будь-які непередбачувані втручання у життя ОСОБА_5 з боку батька (що буває у поодиноких випадках через небажання останнього займатись вихованням, підтримкою та розвитком дитини), викликають у підлітка емоційний стрес, обурення, почуття відрази, страх повторення аналогічних подій, а це в свою чергу веде до пошуку значних психологічних ресурсів для подолання наслідків перенесеного стресу, підвищення рівня тривожності (звернення до психолога). Рекомендовано, з метою збереження психологічного здоров`я дитини, спілкування ОСОБА_5 з батьком обмежити або проводити в присутності матері (близького родича, якому довіряє дитина) в обстановці звичній для підлітка. 
Зі змісту характеристики, виданої 20.06.2023р. старостою Корницького старостинського округу Коломийської міської ради № 22/01.2.8/1-8, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2 разом зі своїми батьками. Психологічно врівноважений і тактовний, характер спокійний. Перебував у шлюбі, від подружнього життя має сина. Спиртними напоями не зловживає, з особами підозрілого типу не контактує. До Корницького старостинстького округу письмові заяви на ОСОБА_2 не поступали. 
Скріншотами з мобільного телефону підтверджується спілкування ОСОБА_2 зі своїм сином ОСОБА_5 . З даної переписки в мобільному застосунку вбачається, що відповідач намагається зв`язатися зі своїм сином, але той не відповідає на його дзвінки, пояснюючи це тим, що він не бажає говорити. Батько з`ясовує в чому справа і чому він так себе веде, просить йому відповідати, просить перетелефонувати, пише про намір пов`язати їхні рахунки в Ощадбанку аби син міг самостійно знімати кошти. Також повідомляє, що дізнавався за кордоном про можливість лікування очей сина та повідомляє, що був у коледжі, де йому повідомили про відсутність проблем з вступом до даного навчального закладу. 
Відповідачем в якості доказів спільного проведення часу з сином було долучено до матеріалів справи фототаблицю зі світлинами та диски з відеозаписом, на яких зафіксовані: спільні сімейні знімки батька з сином в дитинстві; на святі «1 вересня», коли ОСОБА_5 пішов до першого класу; під час спільних відпочинків в 2014-2016 рр. в м. Коломия та в м. Івано-Франківськ та на шкільному святі в 2016 році на якому відповідач був присутнім; перебування сина в будинку батька, спільне дозвілля та ігри, відвідування ними різних атракціонів, святкування Нового року. 
Крім цього, до матеріалів справи було долучено скріншоти переписки позивача та відповідача, в яких вони обговорюють плани щодо подальшого навчання сина в коледжі, причини, через які батько не може бачити свою дитину, способи передачі ОСОБА_5 подарунків на день народження, а також обговорюють тему відмови ОСОБА_2 від своїх батьківських прав з метою подальшого усиновлення хлопця новим чоловіком позивачки. Також ОСОБА_1 повідомляє чоловіка про намір їхати в м. Чернівці з сином на обстеження та просить скинути їй кошти на ці потреби. 
Квитанціями від 13.06.2023р., від 01.08.2023р., від 26.11.2023р., від 08.12.2023р. від 27.03.2024р. та від 02.05.2025р. підтверджується перерахування ОСОБА_2 та його матір`ю ОСОБА_22 на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів в сумі від 1000 до 3000 гривень кожного разу на навчання та лікування сина. 
Письмовим зверненням до голови Коломийської міської рали від 08.06.2023р. ОСОБА_2 просив встановити йому графік побачень з його сином ОСОБА_4 , оскільки його колишня дружина ОСОБА_1 створює йому перешкоди, не виконує рішення комісії з питань захисту право дитини Коломийської РДА від 04.09.2012 р. 
У відповідь на його звернення листом від 06.07.2023р. № О/2746 заступник міського голови повідомив, що його заява була розглянута на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 29.06.2023р. в присутності матері дитини ОСОБА_1 та сина ОСОБА_5 . Враховуючи думку неповнолітнього ОСОБА_5 та не виконання батьками дитини рішення комісії з питань захисту прав дитини Коломийської РДА від 04.09.2012 р., ОСОБА_2 було відмовлено у визначенні способів участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 18.07.2023р. № 191 було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Згідно, затвердженого вищевказаним рішенням, висновку вбачається, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 28.06.2023р. ОСОБА_1 повідомила, що не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною, однак батько не проявляв до дитини жодного інтересу. Неповнолітній ОСОБА_4 розповів, що не бажає бачитися та спілкуватися з батьком, оскільки йому не приємно, що батько словесно ображає маму та давно не проявляє інтересу до життя свого сина. ОСОБА_2 розповів, що часто буває за кордоном на роботі, тому не міг бачитися з сином, але бажає брати участь у його вихованні. Враховуючи наведене, комісія вважала за доцільне позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29.04.2025р. збільшено розмір стягуваних аліментів. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 3500,00 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Сплата аліментів відповідачем на користь позивача у збільшеному розмірі підтверджується квитанціями АТ КБ «Приватбанк» про переказ сум коштів в розмірі по 3500,00 грн. від 01.06.2025, 26.06.2025р., 05.08.2025р., 08.09.2025р., 10.10.2025р., 13.11.2025р., 16.12.2025р., 30.01.2026р., 12.02.2026р. 
Свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_4 підтверджується, що 22 травня 2025р. ОСОБА_4 змінив своє анкетні дані на « ОСОБА_5 », актовий запис № 20, складений Коломийським відділом ДРАЦС у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 
Також за заявами представників сторін в судовому засіданні в якості свідків були допитані наступні особи. 
Свідки позивача. 
Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що позивачка являється його донькою, а відповідач колишнім зятем. Після народження ОСОБА_5 , між сторонами стали виникати протиріччя через вибір імені сину. Відповідач став заперечувати своє батьківство та бажав зробити ДНК-тест. Батьки сторін були проти розірвання їх шлюбу, але через три місяці після народження дитини вони розвелися. Подружжя намагалося примиритися та знову жити разом, але це не вдалося. ОСОБА_5 підріс і почав називати свідка (дідуся) татом. Рідний батько не брав участі у вихованні та утриманні сина, не турбувався про нього, був випадок коли відповідач вигнав дружину з дитиною в дощ. Позивачка самостійно виховувала сина. Свідок та його дружина, як дід і баба, допомагали у догляді та утриманні онука. Відповідач нічого не купував сину, не появлявся, не бачив як він росте. Коли ОСОБА_5 було близько 5 років, до них прийшла з перевіркою поліція в справах неповнолітніх. Побачили, що хлопець називає діда батьком і все зрозуміли. Хлопець хворіє і регулярно потребує лікування. Відповідач знав про захворювання сина, але жодного разу не відвозив його в лікарню, цим завжди займався ОСОБА_15 . Фінансову допомогу на утримання дитини ОСОБА_2 також ніколи не надавав. ОСОБА_5 виступав у церкві, але батько його виступи не відвідував, не приходив до нього в школу, на позашкільні заходи, на випускний після закінчення хлопцем 9-того класу. Періодично батько бачився із сином, брав його до себе додому. Певний час ОСОБА_2 перебував за кордоном, а коли повертався, то міг взяти сина на прогулянку. Одного разу ОСОБА_2 вдарив сина по хребту і про цей випадок хлопець розповідав і плакав. Подарунки на дні народження дитині відповідач передавав лише 2 рази. Свідок вважає, що біологічний батько не заслуговує на свого сина і зараз тримається за нього аби мати відстрочку від призову в армію. 
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що являється матір`ю позивачки, а відповідач приходиться їй колишнім зятем, з яким вона не спілкується. В 2008 році у сторін було весілля. Прийшов батько відповідача і сказав, що хоче купити житло для молодих. У них коштів не було, оскільки їхній син хворів на онкологію. Взяли гроші в займ та купили будинок. На той час ОСОБА_2 працював, а донька була вагітною та навчалася в педагогічному училищі. Всі витрати по вагітності, пологам та витрати на дитину лягли на них. На хрестини сина зі сторони батька ніхто не прийшов, бо не сподобалося ім`я, яке обрала донька. Невдовзі після народження дитини, ОСОБА_2 пішов від сім`ї. ОСОБА_1 хотіла зберегти сім`ю і пішла з дитиною жити до чоловіка, але її звідти було вигнано. Хлопець ріс і в нього стали виявляти вади зору. Звернулися до батька аби довідатися про можливі спадкові захворювання, але він сказав, що в його родині все добре. Дитині робили дороговартісне обстеження та лікування. Відповідач участі в цьому не приймав. Скоро ОСОБА_4 досягне повноліття, а в його дитинстві біологічного батька майже не було, оскільки відповідач не відвідував його у садку та школі, не возив в лікарню, коли хлопець хворів. Дитина завжди була з мамою та її ріднею. Інколи навіть залишався з племінницею та сусідкою, коли більше не було на кого залишити, але в родині свого батька він не залишався. Після розлучення, донька з сином проживали у них. ОСОБА_2 періодично брав хлопця до себе, але постійно принижував в його присутності ОСОБА_1 , як маму. Одного разу відповідач взяв сина до себе на день народження. ОСОБА_5 в сльозах зателефонував та повідомив, що батько його вдарив, попросив забрати. Окрім аліментів, відповідач ніяких додаткових коштів не пропонував та не надавав. Участі в шкільному житті сина ОСОБА_2 не приймав, з навчального закладу його не забирав, домашні завдання з ним не виконував, всім цим займалася свідок та мати. Ніхто ніколи не забороняв ОСОБА_2 бачити сина, він сам цього не бажав. Після припинення шлюбних відносин було встановлено графік побачень і час від часу ОСОБА_2 брав сина до себе, але це було недовго. Більше уваги хлопцю приділяла сестра відповідача, дарувала ОСОБА_5 подарунки. З дитинства дитина була обділена батьківською любов`ю, своїм татом називала діда. Зараз у ОСОБА_5 є вітчим, який замінив йому батька, купив велосипед, навчив їздити, навчив користуватися інструментами. Син не спілкується з рідним батьком, у нього навіть не має його номеру телефону. На минулий день народження відповідач не привітав свою дитину. На теперішній час хлопець навчається в училищі. ОСОБА_2 став відвідувати сина в навчальному закладі вже після початку судового процесу.
Свідки відповідача. 
Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні пояснила, що відповідач є її сином. У червні 2023 р. колишня невістка зателефонувала до ОСОБА_2 та намагалася вмовити його відмовитися від свого сина. Свідок чула цю розмову, оскільки син ввімкнув голосний зв`язок на телефоні. ОСОБА_1 сказала, що необхідно підписати у нотаріуса відповідні документи і добровільно відмовитися від ОСОБА_5 , так як її чоловік військовий і син зможе отримати військові пільги при вступі в навчальний заклад. ОСОБА_2 відмовився. У ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 був день народження. Минулого року вони дзвонили та вітали його. ОСОБА_2 також телефонував та вітав, питав про його життя, про плани в коледжі. Зазначила, що син з перших днів народження своєї дитини брав участь у його вихованні, був щасливий його народженню. Після припинення шлюбних відносин, позивачка не хотіла надавати сина, але вони це вирішили. ОСОБА_2 пішов в службу у справах дітей і там встановили графік побачень. Після того, хлопець час від часу на декілька днів приїздив до них у гості. ОСОБА_2 возив сина на різні фестивалі, брав на прогулянки. Періодично відповідач їздив за кордон на заробітки та перебував там по декілька місяців. Коли ОСОБА_2 не було в країні, онук приїздив до них з дідом. Вони забирали хлопця до свого будинку щоб він спілкувався з батьком по телефону, бо ОСОБА_2 сумував за сином. Відповідач пересилав кошти свідку і вона за ці гроші купляла онуку, що йому було потрібно, а також із них сплачувала аліменти. По поверненню, ОСОБА_2 відразу зустрічався з ОСОБА_5 , між ними були добрі відносини, батько займався сином, виховував в нього позитивні якості, допомагав у навчанні. ОСОБА_5 подобалося бути з татом, останній привозив сину з-за кордону подарунки та купляв необхідні речі. Також свідок вказала, що їй відомо про те, що ОСОБА_5 знаходився на лікуванні в Івано-Франківську і ОСОБА_2 приїздив його провідувати. Щодо події коли ОСОБА_2 вдарив сина пояснила, що цього не було. Відношення сина до ОСОБА_2 змінилося в підлітковому віці, хлопець почав з`ясовувати чому батько з ними не проживає, але потім відносини між ними знову нормалізувалися. Після дзвінка ОСОБА_1 і пропозиції відмовитися від сина, відповідач продовжував спілкуватися зі своєю дитиною, ходив до нього на 1 вересня в коледж, привітав його зі вступом на навчання. Однак, ОСОБА_5 сказав, що більше батько до нього не приходив, бо мама забороняє їм спілкуватися. Також син заблокував батька в мобільному телефоні. Свідок зазначила, що тепер теж не має змоги подзвонити до онука. Відносини між дитиною і батьком погіршилися після подачі позивачем цього позову. Поки триває судовий розгляд справи ОСОБА_1 забороняє батьку спілкуватися з сином, але відповідач намагається контактувати з дитиною, постійно пропонує йому зустрітися. 
Свідок ОСОБА_32 в судовому засіданні пояснив, що відповідач є його сином, а позивач колишньою невісткою. З перших днів народження у сторін сина, ОСОБА_2 тішився і піклувався про хлопчика. Вони купили дитини найкращу коляску, син купляв онуку іграшки. По мірі зростання хлопчика, ОСОБА_2 піклувався про нього, купував одяг, іграшки, конструктор. Після розірвання шлюбу батьків, ОСОБА_5 майже кожен місяць був у них в гостях, проводив час з батьком, бабою та дідом. ОСОБА_2 навчав свого сина, грав з ним у футбол та настільний теніс. Хлопець був щасливий бути зі своїм батьком, розповідав про свої плани та мрії. Вони разом їздили в зоопарк, на каруселі, гуляли, каталися на машинках. ОСОБА_4 було завжди цікаво та весело проводити час з ОСОБА_2 . Коли ОСОБА_5 лікувався в Івано-Франківську, ОСОБА_2 їздив до нього та купував йому ліки. Також батько придбав синові дитячий мотоцикл на акумуляторі, смартфон. На день міста відповідач водив сина в парк ім.. ОСОБА_33 , проводив з ним відпочинок, оплачував катання на гірках та батуті, купляв солодощі. ОСОБА_2 відвідував школу сина, спілкувався з вчителями, цікавився вступом ОСОБА_5 в коледж, говорив з кураторами групи. Все це відбувалося до 15 дня народження сина. В день народження син зателефонував онукові аби привітати. Свідок також телефонував, вітав ОСОБА_5 та пропонував приїхати забрати подарунок. Він відповів, що не знає чи приїде, а потім на телефонні дзвінки не відповідав. Мати хлопця також на дзвінки не відповідала. Через декілька днів після цього, ОСОБА_1 подзвонила до ОСОБА_2 та сказала йому відмовитися від батьківських прав щодо сина, бо її чоловік військовий і ОСОБА_5 матиме пільги, а після закінчення війни він зможе поновитися в батьківських правах. ОСОБА_2 сказав, що такого робити не буде. Після цього ОСОБА_5 більше не йшов на спілкування з батьком, хоча останній намагався продовжувати з ним спілкування, приходив до нього в коледж, сплачував за його навчання та обстеження в м. Чернівці. 

Також в судовому засіданні був опитаний неповнолітній ОСОБА_5 який пояснив, що йому виповнилося 17 років і він навчається в 10 коледжі м. Коломия. Проживає разом з мамою, вітчимом, бабусею і дідом. Свого вітчима хлопець вважає своїм батьком, який його завжди підтримує. Разом з рідним батьком він у свідомому віці ніколи не жив, подій спільного проживання, коли був малим - не пам`ятає. До свого батька він їздив досить рідко, переважно влітку. Частих запрошень в гості від батька він не отримував, останній також не приїжджав до нього. Батько питав за навчання, але без будь-яких конкретних планів. Зазначив, що має захворювання очей і завжди стаціонарно проходив лікування разом з мамою, батько лише один раз навідував його. Не навідав навіть тоді, коли він лежав з переломом хребта. Також зазначив, що ОСОБА_2 лише раз передавав йому одяг, який йому не сподобався і він не став його носити. Вказав, що батько коштів не надає, фінансового йому не допомагає. Він ніколи не відчував від нього батьківську любов та підтримку, хоча багато разів давав йому шанс все налагодити у їхніх відносинах. Також розповів, що коли йому було 13-14 років, він приїхав до відповідача на день народження. Будучи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_2 почав говорити про його матір негарні речі і хлопець, обурившись, захотів його вдарити кулаком аби захистити честь матері, але батько вдарив його по спині. Він заплакав та зателефонував до матері щоб вона разом з вітчимом його забрали. Ще одного разу батько запропонував йому 200 грн. аби він сказав матері, що гарно провів з ним час, але він від цієї пропозиції відмовився. Зазначив, що батько ніколи не займався з ним спортом, але завжди знущався над ним, не підтримував, а навпаки говорив, що у нього нічого не вийде. Школу та батьківські збори батько також не відвідував. Пояснив, що свій телефон матері він не дає, його номер телефону вона не блокувала, не забороняла йому спілкуватися з батьком та не намагалася налаштувати його проти нього. Після дня народження батька, на якому він був присутній, бачив його ще лише один раз у 2022р. Близько 2-3 років тому він був разом з мамою в АТБ і вони випадково зустріли ОСОБА_2 . Мати запропонувала поспілкуватися з батьком. Він не хотів, але погодився, відбулося спілкування. ОСОБА_2 платить аліменти, але понад цю суму окремо коштів сину не надає. Після смерті дядька, який був важливим й дорогими в його житті, батько його ніяк не підтримав. За час судового розгляду справи, відносини між ними тільки погіршилися. Хлопець вказав, що в нього немає гарних спогадів про ОСОБА_2 та він не бажає, аби той був його батьком. Вважає своїм справжнім батьком вітчима, який його любить та виховує, навчає, як треба любити свою сім`ю, жінку, дітей. Він також любить вітчима, як рідного, навчається у нього з усіх питань, оскільки від свого біологічного батька він цих знань не отримує. Вітчим є військовим і він поважає його за це. Також пояснив, що за власним бажанням змінив своє прізвище з « ОСОБА_34 » на « ОСОБА_35 », оскільки таке прізвище було у його рідного дядька (материного брата), який в свій час змалечку замінив йому батька. Також змінив своє по батькові з « ОСОБА_36 » на « ОСОБА_37 », оскільки його дядька звали ОСОБА_6 . Зазначив, що не бажає мати нічого спільного з відповідачем, а тому і змінив свої анкетні дані. Просив позбавити відповідача батьківських прав щодо нього. 

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:
«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19) від 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, посилалася на те, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, його розвитком, фізичним та духовним, йог здоровям, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.
Позивач наполягає на тому, що відповідач часто перебуває за кордоном і самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов`язків щодо виховання дитини, що виражається в його бездіяльності та свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками, і така поведінка є винною, і під час розгляду справи не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання відповідачем обов`язків по вихованню дитини.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».

В даній справі судом було встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами в 2010 році спільний син залишився проживати з матір`ю. Батько дитини ( відповідач) намагався брати участь в житті свого сина, підтримувати з ним спілкування, брав участь в матеріальному утриманні. Мати дитини зустрічам батька зі ОСОБА_5 не сприяла, що мало наслідком звернення ОСОБА_2 до ССД для встановлення графіку побачень. Комісією з захисту прав дитини було прийнято рішення, яким було визначено дні та години побачень батька з дитиною. Позивач вказаний графік не оспорювала, але останній належним чином не виконувався, оскільки мати хлопця чинила перешкоди, що змусило відповідача звертатися до органів поліції. Вказані обставини були встановлені з висновку оперуповноваженого ВКМСД Коломийського МВ УМВС Мельничука Н.М. від 02.01.2014р., в якому вказано, що факт перешкоджання слід вважати таким, що підтвердився.
Сторонами визнавалось та не заперечувалось періодичне перебування відповідача за кордоном на заробітках. Під час вказаних поїздок він не міг відвідувати свого сина ні дома, ні в шкільному закладі та проводити з ним спільно час. Проте, перебуваючи за межами України, ОСОБА_2 намагався підтримувати спілкування з сином за допомогою мобільного зв`язку, переказу грошових коштів, надсилання подарунків.
Долучені до справи світлини та відеозаписи підтверджують спілкування ОСОБА_2 зі своїм сином в різні періоду часу, що вбачається з зафіксованих зовнішніх змін в процесі дорослішання дитини. Зокрема, вказані докази підтверджують спільне проведення часу батька та дитини на прогулянках в м. Коломия та м. Івано-Франківськ, відвідування ними різних локацій та розваг. Також надані відеозаписи в сукупності з показами свідків, батьків відповідача, доводять перебування ОСОБА_5 в гостях у його діда ОСОБА_22 та баби ОСОБА_32 під час знаходження батька хлопця за кордоном. 
Електронними доказами, а саме скріншотами переписок з мобільного застосунку за 2023 рік підтверджується, що ОСОБА_2 намагається підтримувати спілкування з сином, цікавиться його справами та потребами, запитує про наміри вступу до навчального закладу після закінчення школи, повідомляє про можливість лікування захворювання очей сина за кордоном. Аналіз переписки вказує на те, що хлопець на повідомлення батька або взагалі не відповідає, або відповідає «сухо» демонструючи тим самим своє небажання до спілкування. Вказані докази спростовують твердження позивача, про відсутність батька в житті сина.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року в справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18) вказано, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею».
Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_2 свій обов`язок по утриманню неповнолітнього сина виконує належним чином, присуджені до стягнення з нього аліменти сплачує своєчасно та у тому розмірі, який визначено судовими рішеннями, заборгованості по даному зобов`язанню не має. Крім цього, відповідач додатково та добровільно періодично надає кошти на лікування сина, які перераховує на банківський рахунок позивача. 
Враховуючи дані обставини, суд вважає, що відповідач в умовах, які склалися, намагався знайти спосіб налагодити контакт з сином та приймати участь в його житті, однак через створені позивачем перешкоди, які вона не визнає, але останні підтверджуються зібраними доказами, досягнути цієї мети не зміг. Крім цього, суд бере до уваги, що ОСОБА_2 не відмовився від фінансової підтримки своєї дитини та належним чином сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина. Відтак, суд доходить висновку, що відповідач, вжитими заходами демонструє бажання зберегти зв`язок з сином, налагодити з ним спілкування, бути присутнім в житті дитини.
Суд критично відноситься до тверджень позивача про те, що ОСОБА_2 участі в житті своєї дитини не приймає, її здоров`ям та навчанням не цікавиться і взагалі з 2010 року до сина не навідується, оскільки вказані обставини свого належного підтвердження не знайшли та були спростовані доказами, наданими відповідачем. 
Суд також звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 вказано, що незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 (провадження № 61-18535св20) зазначено, що встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також звернення ОСОБА_2 ще у 2016 році до органів опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, що свідчить насамперед про інтерес батька до дитини, намагання брати участь у вихованні доньки, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і хоче брати участь у її вихованні, суди правильно відмовили в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав».

Отже, вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд прийшов до висновку, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує та має намір на відновлення відносин з сином, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Позивач не надала достатніх доказів необхідності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини, винної поведінки відповідача щодо участі у вихованні дитини, свідомого ухилення його від виконання батьківських обов`язків та того, що поведінку відповідача в кращу сторону змінити неможливо. Крім того, суд враховує, що позивач сама чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, та не зважає на його бажання спілкуватися з дитиною і приймати участь в житті сина. 
Суд також приймає до уваги та вважає слушними доводи відповідача про те, що приводом для звернення ОСОБА_1 з позовом про позбавлення батьківських прав стало не ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, а намір подальшого створення юридичних умов для усиновлення ОСОБА_5 вітчимом з метою оформлення військових пільг для хлопця, як дитини військовослужбовця. Саме на такі мотиви позивача вказує зміст переписки між сторонами в мобільному застосунку, а також покази свідків відповідача. У зв`язку з цим, суд зауважує, що особисті мотиви однієї зі сторін спору, а також непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки забезпечення найкращих інтересів дитини повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

З приводу думки неповнолітнього ОСОБА_5 , суд зазначає наступне. 
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
У частині другій статті 171 СК України закріплено випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 679/1413/14-ц (провадження № 61-10298св18)).
Зважаючи на вікову категорію малолітньої дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання її думки. Коли суд бажає вислухати думку дитини та при цьому не травмувати психіку дитини і уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року в справі № 185/6994/15-ц (провадження № 61-5606св19)).
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).
В даній справі вбачається, що після припинення шлюбних відносин між сторонами, їхній спільний син підтримував спілкування з батьком та його родиною, періодично ходив до них в гості та проводив з ними свій час і дозвілля. Відносини між відповідачем та його сином стали погіршуватися після звернення позивача до суду з даним позовом. Хлопець почав ігнорувати батька, не бажає проводити з ним свій час, відмовляється приймати подарунки, уникає спілкування очно та по телефону.
Отже, вбачається, що зміна поглядів ОСОБА_5 на його стосунки з батьком має очевидний зв`язок з наявністю невирішеного спору між сторонами даної справи щодо позбавлення батьківських прав, зацікавленістю позивача у задоволенні її позовних вимог, а також, з метою досягнення цієї цілі та з огляду на їхнє спільне проживання, прив`язаність дитини до матері, бажання підтримати її в складний період. Не виключається і можливе використання психологічних маніпуляцій над дитиною для надання нею необхідних пояснень в суді. Відтак, суд враховує думку дитини, однак критично відноситься до неї, оскільки не переконаний в об`єктивності та достовірності пояснень неповнолітнього ОСОБА_5 . Таким чином, з урахуванням інших фактичних обставин даної справи, суд не вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав дійсно відповідатиме найкращим інтересам дитини. 

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, то аналізуючи даний доказ, суд виходить з такого.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
З висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 18.07.2023р. № 191 слідує, що ОСОБА_2 доцільно позбавити батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Проте, суд, ознайомившись зі змістом даного висновку, не приймає його до уваги, оскільки останній є недостатньо обґрунтованим, поверхневим та суперечливим. Зі змісту вказаного доказу вбачається, що до такого висновку комісія прийшла базуючись виключно на поясненнях самої дитини та без перевірки і встановлення інших вагомих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Тобто, даний висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.. 141, 150, 155, 164-166, 169, 171 СК України, ст.ст. 12, 81, 89, 137, 141, 263-265, 279, 354-355 ЦПК України, суд ,- 

У Х В А Л И В:
В позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав - відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З урахуванням відпустки судді з 01.04.2026 по 10.04.2026р. включно, повне судове рішення складено 13 квітня 2026 року.

Суддя: 	Третьякова І. В.