ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2026 р. Справа №910/2627/26

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сковородіної О.М.
суддів: Мальченко А.О. 
Горбасенка П.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «КТС ІНВЕСТ»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 у справі №910/2627/26 (суддя - Зеленіна Н.І.) 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КТС ІНВЕСТ»
до:
1) Приватного акціонерного товариства «Марс»;
2) Київської міської ради;
3) Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
про визнання відсутнім права постійного користування, визнання права постійного користування, визнання недійсним та скасування рішення державного органу і зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КТС ІНВЕСТ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Марс», Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просить суд:
- визнати відсутнім в Приватного акціонерного товариства «Марс» права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,1843 га з кадастровим номером 8000000000:79:013:0112;
- визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «КТС ІНВЕСТ» право на оформлення права оренди частини земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:013:0112;
- визнати протиправною та скасувати відмову Київської міської ради, в особі Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в наданні дозволу на розробку технічної документації щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:013:0112, оформлену листами №057-8218 від 23.06.2025; №057- 10349 від 08.08.2025; №057-11130 від 28.08.2025; №057-12637 від 06.10.2025;
- зобов`язати Київську міську раду повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КТС ІНВЕСТ» №330483714 про розроблення технічної документації із землеустрою, з урахуванням статті 120 Земельного кодексу України та пункту 2.3 Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві затвердженого Рішенням Київської міської ради №241/2463 від 20.04.2017 р.;
- зобов`язати Київську міську раду надати Товариству з обмеженою відповідальністю «КТС ІНВЕСТ» дозвіл на розробку проекту землеустрою (розроблення технічної документації із землеустрою) щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:013:0112.

Ухвалою Господарського суду міста Києва №910/2627/26 від 12.03.2026 позовну заяву було повернуто заявнику на підставі того, що частина позовних вимог не підлягає розгляду в межах господарського судочинства.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, скаржник звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, а суд першої інстанції зобов`язати продовжити розгляд справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.
За твердженнями скаржника, 29.04.2025 року він набув право власності на нежитлову будівлю літ. «А» площею 843,3 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 19.
На підставі ст. 120 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України), у зв`язку з переходом права власності на вказану нерухомість, позивач звернувся до Київської міської ради із заявою про розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянкою з кадастровим номером 8000000000:79:013:0112.
Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) у відповідь зазначив, що за вказаною земельною ділянкою зареєстровано право постійного користування за Приватним акціонерним товариством «МАРС», через що її поділ, припинення права постійного користування та подальше оформлення оренди мають здійснюватися виключно за нотаріально посвідченою згодою цього землекористувача.
Не погодившись із таким рішенням, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва за захистом своїх речових прав, проте, суд першої інстанції повернув позовну заяву, вказавши, що даний спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Позивач вказує, що оскільки заявлені позовні вимоги безпосередньо стосуються речових прав позивача на земельну ділянку та скасування акта, що їх порушує, цей спір повністю належить до господарської юрисдикції. Вимоги про скасування відмови Київської міської ради (КМДА) та зобов`язання вчинити дії не є самостійним публічно-правовим спором. Сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не робить спір автоматично публічно-правовим. Критерієм розмежування є суть права та інтересу, за захистом якого звернувся позивач. Якщо наслідки рішення чи дій органу влади призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних (майнових) правовідносин, визнання таких рішень протиправними є способом захисту цивільних прав, а спір має приватноправовий характер.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 відкрито апеляційне провадження у справі №910/2627/26 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено строк на подання відзиву.

02.04.2026 через підсистему "Електронний суд" від представника відповідача-3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та такою, що прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства.
Заперечення відповідача-3 мотивовані тим, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:013:0112 зареєстровано право комунальної власності територіальної громади міста Києва та право постійного користування за Приватним акціонернии товариством «МАРС». У зв`язку з цим, поділ вказаної земельної ділянки, припинення права постійного користування та подальше оформлення права оренди мають здійснюватися виключно за нотаріально посвідченою згодою землекористувача - Приватного акціонерного товариства «МАРС». Крім того, скаржником не надано копій матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, розташованого в межах земельної ділянки, засвідчених у встановленому порядку, що свідчить про відсутність підстав для підготовки згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання. Також відповідач-3 зазначає, що оскарження відмов органів місцевого самоврядування щодо надання дозволу на розробку технічної документації належить виключно до адміністративної юрисдикції, а тому об`єднання таких вимог в межах господарського судочинства є неможливим.

03.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про повернення відзиву Департаменту земельних ресурсів на апеляційну скаргу без розгляду. Клопотання обґрунтовано тим, що відзив підписано неуповноваженою особою - Букрєєвою Крістіною Едуардівною. 
Позивач вказує, що з доданого наказу про призначення неможливо встановити, чи проводився конкурс на відповідну посаду, а також відсутні дані про успішне проходження нею випробувального терміну. 
Окрім цього, скаржник зазначає, що відповідно до п.3.1 посадової інструкції головного спеціаліста відділу судової роботи, підготовка та подання до судових органів процесуальних документів відбувається за дорученням керівництва Департаменту, проте до матеріалів відзиву не додано відповідного доручення Букрєєвій К.Е. на підготовку та подачу документів по даній справі.

07.04.2026 через відділ канцелярії суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній у якому останній заперечує проти доводів апелянта та просить відмовити у її задоволенні, вважаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції законною і обґрунтованою. 
Відповідач-1 наголошує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:79:013:0112 площею 0,1843 га перебуває у постійному користуванні ПрАТ «МАРС» ще з 1998 року, що належним чином зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно , тоді як позивач не має на неї жодних речових прав. 
З огляду на це, відповідач-1 погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що заявлені вимоги позивача не стосуються його речових прав на землю, а спір має виключно публічно-правовий характер. 
Відтак, відповідач-1 підтримує висновок про неможливість об`єднання в одній позовній заяві вимог, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства (господарського та адміністративного), просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 12.03.2026 - без змін , 
Додатково, відповідач-1 заявив, що попередній розрахунок понесених судових витрат на професійну правничу допомогу становить 50 000,00 грн.

08.04.2026 від Департаменту земельних ресурсів через підсистему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення щодо клопотання позивача. У поясненнях зазначено, що відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби без конкурсного відбору. Щодо проходження випробувального терміну, відповідач-3 посилається на ч. 7 ст. 35 Закону України «Про державну службу» та зазначає, що оскільки Букрєєву К.Е. не було ознайомлено з наказом про звільнення, вона вважається такою, що пройшла випробування. Також представниця Департаменту звернула увагу суду на те, що у клопотанні скаржника помилково зазначено прізвище «Бакрєєва», яка у вказаному відомстві не працює.

Того ж дня, від представника скаржника надійшли додаткові пояснення у справі. У цих поясненнях останній визнав наявність граматичної помилки у написанні прізвища представниці Департаменту в окремих реченнях клопотання. 
Разом з тим, позивач наголосив, що вказана помилка не спростовує доводів про відсутність у Букрєєвої К.Е. повноважень на вчинення процесуальних дій, оскільки Департаментом так і не було надано обов`язкового доручення керівництва на підготовку та подання документів саме по даній справі, як того прямо вимагає її посадова інструкція.

24.04.2026 через підсистему «Електронний суд» від Департаменту земельних ресурсів надійшли заперечення на додаткові пояснення представника скаржника. 
У запереченнях представниця відповідача-3 детально виклала нормативне обґрунтування повноважень на представництво органу в порядку самопредставництва відповідно до ст. 56, 58 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), Положення про Департамент, Положення про юридичне управління та Посадової інструкції. 
Відповідач-3 зазначає, що за змістом Положення про юридичне управління та Посадової інструкції головного спеціаліста, до її основних обов`язків належить забезпечення захисту прав та інтересів Департаменту, Київської міської ради та КМДА в судах в порядку самопредставництва. 
Також представниця посилається на практику Верховного Суду щодо розмежування категорій «самопредставництво» і «представництво», правомірності дій на підставі посадової інструкції без додаткових уповноважень, а також щодо необхідності уникнення судами надмірного формалізму при оцінці процесуальних документів. 
З огляду на викладене, Департамент просить суд відмовити у задоволенні клопотання скаржника про повернення відзиву без розгляду.

Колегія суддів, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті заявлених апеляційних вимог, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне першочергово надати правову оцінку заявленому позивачем клопотанню про повернення відзиву Департаменту земельних ресурсів без розгляду та остаточно визначити процесуальний статус документів, поданих представницею вказаного органу.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ГПК України представником може бути адвокат або законний представник.
Питання самопредставництва не закріплені у нормах Конституції, але ці питання унормовано положеннями відповідних Кодексів, у тому числі Господарському процесуальному кодексі України.
Таким чином, представництво може здійснювати: адвокат як представник юридичної особи; керівник або інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) в порядку самопредставництва.
Для визнання особи такою, що діє у порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи без додаткового уповноваження. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/519/20).

Працівник органу державної влади, органу місцевого самоврядування, юридичної особи підтверджує право на звернення від імені такого органу в порядку самопредставництва, для чого надає до суду:
- витяг з контракту, в якому визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді в конкретній судовій справі без окремого доручення;
- оригінал або копія трудового договору (акту про призначення), або оригінал посвідчення та витяг з посадової інструкції в якій визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді без окремого доручення керівника;
- окреме доручення (резолюція) керівника, в якому визначено повноваження особи представляти інтереси державного орган, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та юридичних осіб в суді в конкретній судовій справі, якщо посадовою інструкцією або контрактом не передбачено право такої особи представляти інтереси юридичної особи без такого доручення.
(Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №924/440/19).

Як вбачається з матеріалів справи, відзив на апеляційну скаргу та подальші письмові пояснення підписані Букрєєвою К.Е. як головним спеціалістом відділу судової роботи юридичного управління Департаменту земельних ресурсів. На підтвердження повноважень діяти в порядку самопредставництва до суду надано: Наказ про призначення №264-к від 10.10.2025, Положення про юридичне управління Департаменту від 06.02.2025 та Посадову інструкцію державного службовця від 07.10.2025. 

Відповідач-3 у своїх запереченнях слушно посилається на правові висновки Верховного Суду (зокрема, ухвалу Великої Палати ВС від 08.06.2022 у справі № 303/4297/20, постанову Касаційного господарського суду у складі ВС від 16.11.2022 у справі № 922/519/20), згідно з якими для визнання особи такою, що діє у порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи без додаткового уповноваження. 
Однак, згідно з підпунктом 2.2.10 пункту 2.2 Розділу 2 Положення про юридичне управління Департаменту, працівники управління готують проєкти позовів, направляють процесуальні документи до суду та представляють інтереси в судах загальної юрисдикції в порядку самопредставництва виключно за відповідним дорученням Київської міської ради, виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), а також за дорученням директора Департаменту та заступника директора Департаменту - начальника юридичного управління. 
Аналогічне застереження міститься і в Розділі 3 «Основні посадові обов`язки» Посадової інструкції головного спеціаліста відділу судової роботи. 
У вказаному розділі визначено, що здійснення підготовки та подання (направлення) до судових органів процесуальних документів, а також забезпечення здійснення захисту прав та інтересів Департаменту в судах загальної юрисдикції в порядку самопредставництва здійснюється за дорученням директора Департаменту, начальника юридичного управління, начальника відділу та заступника начальника відділу. 
Отже, ані Положення про юридичне управління, ані Посадова інструкція не наділяють Букрєєву К.Е. самостійним правом вчиняти юридично значимі процесуальні дії від імені Департаменту (зокрема, підписувати та подавати до суду відзиви на апеляційні скарги) без додаткового уповноваження. 
Умовами посадових обов`язків прямо передбачена необхідність наявності відповідного доручення на вчинення таких дій. 
Попри це, до матеріалів відзиву та подальших пояснень відповідачем-3 так і не було надано відповідного доручення (у формі наказу, резолюції тощо), яке б уповноважувало Букрєєву К.Е. на здійснення самопредставництва інтересів органу та подання процесуальних документів у справі №910/2627/26.

Також, колегією суддів враховано, що усі процесуальні звернення відповідача-3 здійснювались через підсистему "Електронний суд".

Пунктом 24 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21 (далі Положення) визначено, що підсистема "Електронний суд" (Електронний суд) - підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість користувачам у передбачених законодавством випадках відповідно до наявних технічних можливостей підсистеми ЄСІТС реалізованого функціоналу створювати та надсилати в електронному вигляді процесуальні чи інші документи до суду, інших органів та установ у системі правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.
Відповідно до пунктів 30-34 Положення користувач ЄСІТС може уповноважити іншого користувача на вчинення дій із використанням Електронного суду в інтересах довірителя, надавши засобами відповідної підсистеми ЄСІТС такому повіреному довіреність в електронній формі відповідно до вимог процесуального законодавства.
Надання довіреності в електронній формі здійснюється засобами Електронного кабінету шляхом створення електронного документа встановленої форми, в якому визначається обсяг повноважень повіреного.
Довіреність в електронній формі, підписана кваліфікованим електронним підписом довірителя, надає можливість повіреному виконувати визначений довірителем перелік дій засобами Електронного суду. Повірений, якому довірителем видана довіреність в електронній формі із правом передоручення, може надати таку довіреність іншому користувачу на вчинення дій в інтересах довірителя (передоручення).
Від імені юридичної особи видавати довіреності в електронній формі мають право особи, зазначені у відомостях Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо такої юридичної особи у графі "Прізвище, ім`я, по батькові, дати обрання (призначення) осіб, що обираються (призначаються) до органу управління такої юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або такі, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи". Від імені іноземної юридичної особи електронні довіреності видаватися не можуть.
Довіреність в електронній формі, що підтверджує повноваження представника, та електронні документи, на підставі яких відбувалось передоручення прав первинного довірителя (за їх наявності), автоматично додаються до документів, відправлених представником засобами Електронного суду.

В той же час, як зазначалось вище, таких документів ані до відзиву, ані до подальших процесуальних звернень долучено не було.

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 170 ГПК України письмова заява, клопотання чи заперечення підписується заявником або його представником. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. 

Зважаючи на викладене, колегія суддів констатує, що відзив Департаменту земельних ресурсів на апеляційну скаргу, а також подані у подальшому письмові пояснення та заперечення підписані особою, право якої на вчинення таких дій не підтверджено у встановленому законом порядку. За таких обставин, клопотання позивача підлягає задоволенню, а вказані документи відповідача-3 - поверненню заявнику без розгляду на підставі ч. 4 ст. 170 ГПК України.

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено такі позовні вимоги, як визнання протиправною та скасування відмови Київської міської ради, в особі Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в наданні дозволу на розробку технічної документації щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:013:0112, оформлену листами №057-8218 від 23.06.2025; №057- 10349 від 08.08.2025; №057-11130 від 28.08.2025; №057-12637 від 06.10.2025 та зобов`язання Київської міської ради повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КТС ІНВЕСТ» №330483714 про розроблення технічної документації із землеустрою, з урахуванням статті 120 Земельного кодексу України та пункту 2.3 Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві затвердженого Рішенням Київської міської ради №241/2463 від 20.04.2017, які не підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.
Оскарження рішень (відмов) органу місцевого самоврядування як суб`єкта владних повноважень щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою належить виключно до адміністративної юрисдикції (п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України)), та, як слід, дійшов висновку про те, що оскільки домінуюча частина позовних вимог має публічно-правовий характер і пов`язана з оскарженням владних рішень Київської міської ради як суб`єкта владних повноважень, що належить до виключної адміністративної юрисдикції (п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України), а решта вимог (визнання відсутнім права постійного користування у ПрАТ «Марс» та визнання за позивачем права на оформлення оренди частини земельної ділянки) є похідними від основного публічно-правового спору, позовна заява не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Відповідно до ст. 21 ГПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Хоча ст. 173 ГПК України дозволяє об`єднання в одній позовній заяві основних та похідних вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, проте таке об`єднання неможливе, коли похідні вимоги підпадають під господарську юрисдикцію, а основні - під адміністративну.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції встановив порушення правил об`єднання позовних вимог, а підстав для застосування положень ст. 173 ГПК України у цій справі - відсутніми, а тому, позовна заява і додані до неї документи були повернені позивачеві на підставі п. 2 ч. 5 ст. 174 ГПК України.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції посилався на п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, згідно з яким юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
В той же час, судом першої інстанції не було враховно положення ч. 3 вказаної статті КАС України, відповідно до якої адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Колегія суддів зазначає, що на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі (прийняття позовної заяви) суд першої інстанції не розглядає спір по суті, не встановлює остаточно обставин справи та не вирішує питання про правомірність чи безпідставність позовних вимог. 
Разом з тим, з метою правильного визначення юрисдикційної належності спору, місцевий господарський суд зобов`язаний дослідити характер спірних правовідносин та суть права (інтересу), за захистом якого звернувся позивач, виходячи з тексту позовної заяви та доданих до неї матеріалів.

Аналіз долучених до позовної заяви доказів свідчить про наявність тривалого приватноправового спору щодо речових прав на вказану земельну ділянку. 
Так, позивачем долучено до позову копію рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2010 у справі №36/286, яким було припинено право постійного користування відповідача-1 частиною спірної земельної ділянки (площею 0,145 га) під будівлею по вул. Жилянській, 19. 
Більше того, на виконання вказаного судового рішення Київською міською радою було прийнято рішення №754/6141 від 14.07.2011 щодо припинення права користування відповідача-1 цією частиною землі. 
Окрім цього, матеріали позову містять постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2024 та постанову Київського апеляційного суду від 23.10.2025 у справі №752/11888/20. 
У вказаних судових рішеннях зазначено, що ПрАТ «Марс» ще у 2010 році втратило право користування частиною спірної земельної ділянки у зв`язку з переходом до іншої особи права власності на будівлю. 
Незважаючи на наявність вказаних обставин та судових рішень, що набрали законної сили, Департамент земельних ресурсів у своїх листах-відмовах (зокрема, у листі №057-8218 від 23.06.2025) зазначає, що єдиною підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку документації є наявність у Державному реєстрі речових прав запису про право постійного користування за відповідачем-1. 
Орган місцевого самоврядування вимагає від нового власника нерухомості надати нотаріально посвідчену згоду відповідача-1 на поділ ділянки. 
Наведене свідчить про те, що в основі заявлених позовних вимог лежить не незгода з процедурними (управлінськими) діями суб`єкта владних повноважень, а необхідність подолання штучних перешкод у реалізації майнового права, гарантованого статтею 120ЗК України та статтею 377ЦК України, шляхом остаточного розв`язання спору про право між двома недержавними юридичними особами. 
Київська міська рада та її Департамент у цих правовідносинах виступають як суб`єкти, чиї рішення є лише похідним наслідком нерозв`язаного спору про право між позивачем та іншим землекористувачем (ПрАТ «Марс»). 
За таких умов, надання оцінки правомірності відмов Департаменту є об`єктивно неможливим без першочергового вирішення питання про наявність чи відсутність речових прав у ПрАТ «Марс», а також позивача на даний час. 
За таких обставин, висновок місцевого господарського суду про «домінуючий публічно-правовий характер» позовних вимог є помилковим та суперечить як суб`єктному складу, так і фактичному змісту спірних правовідносин, який чітко прослідковується з матеріалів позовної заяви.
ЃЃћ Окремо, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на помилковість та нормативну необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо визначальності кількісного складу позовних вимог як критерію для віднесення спору до тієї чи іншої юрисдикції. 
Так, мотивуючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд вдався до своєрідного арифметичного підрахунку, вказавши, що оскільки «домінуюча частина» вимог нібито має публічно-правовий характер, то й позов у цілому не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. 
Колегія суддів категорично не погоджується з таким висновком та зауважує, що він є фундаментально хибним. 
Ані Господарський процесуальний кодекс України, ані Кодекс адміністративного судочинства України не містять такого правового інституту чи критерію розмежування юрисдикцій як «кількісна перевага» або «домінування» однієї категорії вимог над іншою. 
Предметна юрисдикція спору визначається виключно його правовою природою, суттю спірних правовідносин та характером порушеного права (інтересу), яке підлягає захисту, а не шляхом математичного підрахунку кількості пунктів у прохальній частині позовної заяви. 
Більше того, навіть у разі гіпотетичного встановлення судом факту об`єднання в одній позовній заяві вимог, які за своєю правовою природою дійсно належать до різних видів судочинства, сам по собі цей факт не може бути підставою для позбавлення особи права на судовий захист її приватно-правових інтересів в межах господарської юрисдикції. 
У таких випадках, та частина позовних вимог, яка об`єктивно не підлягає розгляду в межах господарського судочинства, не може бути розглянута господарським судом (що має відповідні процесуальні наслідки у вигляді відмови у відкритті провадження в цій частині або закриття провадження), тоді як решта вимог, що витікають із приватноправових відносин, безумовно підлягає розгляду судом по суті. 
Місцевий господарський суд не наділений правом ігнорувати заявлену майнову (господарську) вимогу позивача та відмовляти у доступі до правосуддя лише з тих мотивів, що така вимога опинилася в кількісній "меншості", порівняно з іншими заявленими вимогами.

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали. 

Оскільки суд першої інстанції повернув позовну заяву за відсутності передбачених законом підстав, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а матеріали справи - направленню до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду.

У зв`язку з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, розподіл судових витрат (зокрема, судового збору), пов`язаного з розглядом апеляційної скарги, має здійснюватись місцевим судом за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України. 

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 280, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КТС ІНВЕСТ» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 у справі №910/2627/26 - задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 у справі №910/2627/26 - скасувати.

3. Матеріали справи №910/2627/26 направити для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених ст. 287 ГПК України, та у строки, встановлені ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Сковородіна 

Судді А.О. Мальченко

П.В. Горбасенко