ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/972/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/1540/25 Категорія: 331060000 	Троян Т.Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Новіков О. М., 	
судді	Василенко Л.І., Фетісова Т.Л.,	

секретар Костенко А.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю, 

в с т а н о в и в :

25 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з травня 2019 року по день смерті останньої.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з травня 2019 року і по день її смерті проживали разом за місцем проживання ОСОБА_3 , були пов`язані спільним побутом, позивач за власні кошти купувала продукти, речі, ліки, допомагала в оформленні соціальних виплат, сторони вели спільне господарство.
ОСОБА_3 мала похилий вік, не мала інших родичів, які б могли її доглянути.
ОСОБА_1 звернулася в державну нотаріальну контору з заявою про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , однак в прийнятті її заяви було відмовлено та спадкову справу не заведено.
На момент звернення до суду з позовом з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 . За її заявою 14 січня 2025 року заведено спадкову справу № 15/2025, хоча відношення до померлої остання не мала. До якої черги спадкування відноситься ОСОБА_2 позивачу не відомо.
Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, тому позивач звернулася до суду з відповідним позовом для реалізації своїх спадкових прав.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 , наявності спільного бюджету, участі у спільних витратах, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, виникнення усталених взаємних прав та обов`язків як членів сім`ї не надала і таким чином не довела факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю.
Додатковим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 березня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 8 000,00 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2026 року як незаконне та ухвалити нову постанову, якою задовольнити її позовну заяву повністю та здійснити розподіл судових витрат у справі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом при ухваленні рішення не враховано, що сторони тривалий час проживали разом і в них виникли тісні зв`язки, права та обов`язки, які притаманні сім`ї. Дану обставину підтверджено актом опитування сусідів від 31 січня 2025 року. Суд вищевикладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про недоведеність ОСОБА_1 своїх позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_2 – адвоката Хмельницької Л. М. вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.
У відзиві заявлено клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 грн.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доводи сторін, дослідивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
Згідно з листом Департаменту ЦНАП ЧМР від 20 січня 2025 року місце проживання ОСОБА_3 з 07 грудня 1972 року до 21 грудня 2024 року є адреса: АДРЕСА_1 .
14 січня 2025 року державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори за заявою відповідача ОСОБА_2 заведено спадкову справу № 15/2025 щодо майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
26 березня 2025 року до Другої черкаської державної нотаріальної контори до спадкової справи № 15/2025 також долучено заяву позивача ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з довідкою з Державного демографічного реєстру № 1104678-2022 від 27 липня 2022 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 24 березня 1989 року.
Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, позивач обґрунтовувала свої вимоги необхідністю отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно.
Такими є фактичні обставини справи, які мають наступне правове регулювання.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц.
Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Тобто, для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Обов`язковою умовою для визнання членом сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 127/1765/17, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц та від 28 травня 2021 року у справі № 182/653/17.
Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини, і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичної сім`ї та ведення нею спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Одне лише спільне проживання не є достатнім доказом для визнання факту без наявності інших ознак. Також, самі лише показання свідків не є достатніми доказами про наявність у позивача із спадкодавцем сім`ї у розумінні ст. 3 СК України.
Відповідні правові позиції приведені у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20, від 13 липня 2021 року у справі № 522/10375/19. 
Згідно із ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 95 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Як передбачено ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з позовом, в підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надала акт опитування сусідів від 31 січня 2025 року (а.с. 31), яким підтверджено проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2019 року по момент смерті. Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 вказали, що позивач приїздила 2-5 рази на тиждень до ОСОБА_3 , однак побутових умов проживання сторін вони не бачили.
Інші допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 спростували доводи ОСОБА_1 та вказали, що ОСОБА_3 проживала сама, а ОСОБА_1 на постійній основі не проживала, лише навідувала останню.
Врахувавши надані свідками покази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, оскільки такі докази є суперечливими, не підтверджені іншими належними та допустимими доказами ведення спільного побуту, тому вони не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. 
Жодних інших доказів, які б підтверджували доводи позовної заяви матеріали справи не містять та позивачем не надано. 
З вищенаведеного вбачається, що доводи скаржника щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону та висновкам Верховного Суду і з якими повністю погоджується суд апеляційної інстанції.
Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, клопотання про які заявлено у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів враховує наступне.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (як у даній справі).
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19 лютого 2020 року у справі №7 55/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12 грудня 2019 року у справі № 2040/6747/18.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
До відзиву на апеляційну скаргу долучено договір про надання правової допомоги від 27 березня 2026 року (а.с. 203-204), що укладений між адвокатом Хмельницькою Л. М. та ОСОБА_2 . 
Згідно з п. 1.1 вказаного договору його предметом є послуги з надання правової допомоги, що надаються «адвокатом» «клієнту» та включають в себе консультації, написання процесуальних документів, представлення інтересів в Черкаському апеляційному суді у справі № 711/1540/25. Згідно з договором гонорар адвоката складає фіксовану суму в розмірі 10 000,00 грн.
До договору доданий ордер (а.с. 205), який підтверджує повноваження адвоката Хмельницької Л. М. по наданню послуг ОСОБА_2 в Черкаському апеляційному суді та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 15 від 27 березня 2026 року про прийняття від ОСОБА_2 10 000,00 грн. за надання правничої допомоги у справі № 711/1540/25 в Черкаському апеляційному суді. 
Колегія суддів вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, заявлений у відзиві на апеляційну скаргу є неспівмірними із складністю справи, її тривалістю та наданим адвокатом послуг, затраченим часом на наданням таких послуг, оскільки вказана категорія справ не потребує тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають встановлення та дослідження великої кількості фактичних обставин справи і доказів, якими ці обставини обґрунтовуються, а також ту обставину, що на стадії апеляційного перегляду справи правова позиція сторони є вже сформованою. Відтак, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн. є необґрунтовано завищеним.
З урахуванням вищенаведеного, за положеннями ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 слід стягнути у відшкодування витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом апеляційної інстанцій 5 000,00 грн, що відповідає співмірності зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та критеріям розумності та справедливості. 
Керуючись ст. ст. 35, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повний текст постанови складено 26 травня 2026 року.

Судді