ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
17 червня 2026 року
м. Харків
справа № 933/638/24
провадження № 22-ц/818/2560/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Тичкової О.Ю., Маміної О.В.
за участю секретаря – Муренченко С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування Олександрівської селищної ради Краматорського району Донецької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2025 року, ухвалене суддею Осадчим О.В.,
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стягнути на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 аліменти на їх утримання починаючи з дати подання позовної заяви.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.07.2006 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В червні 2021 року відповідачка поїхала на заробітки до іншої місцевості. Відносини між сторонами на той час вже розладились. З 04.06.2021 з відповідачкою пропав зв`язок, позивач подав заяву до поліції про розшук, ОСОБА_2 знайшлась в лікарні в місті Одеса, до дому повертатися відмовилась та повідомила, що має намір будувати інші відносини з іншим чоловіком. Остання припинила відносини не тільки з позивачем, а і з власними дітьми. 17.12.2021 Олександрівським районним судом Донецької області було прийнято заочне рішення, яким шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Протягом трьох з половиною років ОСОБА_2 не цікавиться життям власних дітей, не приймає участі у їх вихованні, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням. Остання шкільним життям дітей не цікавиться, дітьми займається тільки ОСОБА_1 .
27.01.2025 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про відмову від частини позовних вимог, а саме щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки останній досяг повноліття.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа –Орган опіки та піклування Олександрівської селищної ради Краматорського району Донецької області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 18 вересня 2024 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за позовними вимогами про стягнення аліментів в розмірі 968 гривень 96 копійок. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Покладено на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно дитини протягом одного року з дня набрання цим рішенням законної сили.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 щодо неповнолітньої ОСОБА_5 , ці позовні вимоги задовольнити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
Вказує, що відмовляючи у задоволені позову в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 суд не врахував інтереси неповнолітньої дитини, справу розглянув формально, а висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення цієї позовної вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи та суперечать сформованій судовій практиці та доказам які були долучені до позовної заяви і тому воно підлягає скасуванню. Зазначає, що в червні 2021 року відповідачка виявила бажання поїхати на заробітки до іншої місцевості. Відносини між сторонами на той час вже розладилися. З 04.06.2021 року з відповідачкою пропав зв`язок, позивач подав заяву до поліції про розшук, відповідачка знайшлась в лікарні в місті Одеса, до дому повертатися відмовилась і повідомила, що має намір будувати інші відносини з іншим чоловіком. Відповідачка поїхавши з дому припинила відносини не тільки з позивачем, а і з власними дітьми. Майже п`ять років відповідачка не цікавилась життям власних дітей, не приймала участі у їх вихованні, не піклувалась про фізичний і духовний розвиток дітей, про навчання, підготовку до самостійного життя; не забезпечувала необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням і тому апелянт порадившись з дітьми звернувся з позовом до суду про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дітей. Відповідачка свідомо не виконувала свої батьківські обов`язки, а допити повнолітнього ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_8 показали, що і тоді коли відповідачка (мама) проживала з ними вона недуже піклувалась про дітей, поводила себе по відношенню до них агресивно, діти не відчували від неї любові, вона ніколи з ними не гуляла, не грала. Найяскравішим спогадом дітей за останні п`ять років, було очікування відповідачки (мами) на вокзалі в Одесі більше п`яти годин, які завершились тим, що відповідачка так і не приїхала. Відповідачка в суді пояснила, що вона працювала вчителем в школі де навчається її донька, тобто відповідачка мала контакти колег і мала змогу хоча б у них цікавитися, як живуть та навчаються її діти, але вона навіть цього не робила. Згідно довідки опорного закладу Очеретинського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступеню від 08.05.2024 року дітей виховував апелянт, відповідачка участі у вихованні дітей не приймала, життям не цікавилась, жодного контакту зі школою не підтримувала. У відзиві на позовну заяву відповідачка покликалась на те, що це апелянт не дає її спілкуватися з дітьми, а вона бажає. Нажаль крім голослівних заяв жодного доказу на підтвердження того, що вона намагалась спілкуватися але отримувала опір апелянта до суду надано не було. Зазначає, що справа перебувала в суді майже півтора роки, жодної спроби поспілкуватися з дітьми відповідачка не зробила, вона навіть знаючи, що 29 грудня буде заслуховуватися думка дитини не з`явилась в судове засідання. Відповідачка так бажає відновити контакт з дітьми, що навіть не захотіла їх побачити при тому що не бачила їх п`ять років. Верховний Суд у Постанові від 01.08.2024 у справі № 761/25311/20-ц висловився про те, що позбавлення батьківських прав батька, який не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись і бачитися з дитиною, не втратив інтересу до дитини, до участі в її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин, не відповідатиме інтересам дитини.
ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що Твердження позивача та надані ним докази, жодним чином не доводять навмисного ухиляння відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Більш того, покази допитаних у судовому засіданні свідків мають сумнівний характер, з огляду на те, що скоріш за все базуються на інформації отриманій від позивача та не можуть відображати дійсних обставин взаємовідносин матері та дитини. Поряд з цим, позивачем постійно створюються штучні перешкоди у спілкуванні матері та доньки, замість допомоги у збереженні сімейного зв`язку між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , намагається розірвати цей зв`язок, нехтуючи при цьому насамперед інтересами дитини, що може негативно сказатися на психічному стані дівчинки в майбутньому. Відтак, аналізуючи в сукупності зібрані у справі докази, можна дійти висновку, що наведені позивачем обставини щодо неналежної участі відповідача в утриманні і вихованні дитини не можуть бути достатніми підставами в розумінні ст. 164 СК України для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав. Позивачем не надано суду беззаперечних та достатніх доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та її свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно доньки, котрі б слугували підставою для позбавлення її батьківських прав. Факт звернення відповідача за професійною допомогою до адвоката для представництва її інтересів в суді у цій справі, категоричне заперечення проти позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав, подання відзиву на позовну заяву та апеляційну скаргу, може свідчити про її інтерес до доньки. Вказані дії відповідача свідчать про її бажання брати участь у вихованні доньки та прикласти свої зусилля і змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків.
Представник ОСОБА_1 надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що жодної спроби побачити своїх дітей чи налагодити з ними контакт відповідачка не вчиняла, що підтверджується доказами долученим до матеріалів справи, з яких вбачається що вона не приймала участі у вихованні своїх дітей не піклувалась про них. Як в суді першої інстанції, так і у відзиві відповідачка покликається на те, що вона бажала приймати участь у вихованні дітей, але апелянт їй чинив перешкоди, при цьому жодного доказу на підтвердження того, що апелянт чинив будь-які перешкоди відповідачка не надала, вона навіть не зверталась до органів опіки з метою встановлення їй порядку спілкування з дітьми та надання допомоги у відновленні контакту, що свідчить про те, що бажання відповідачки спілкуватися з дітьми носить виключно декларативний характер і не має нічого спільного з материнською турботою про своїх дітей. У даному випадку за п`ять років, з яких півтора роки відповідачка не вчиняла жодних дій, відповідачка була обізнана про те, що апелянт вимагає позбавити її батьківських прав і жодної дії з метою відновлення контакту з донькою не вчинила, що на думку апелянта яскраво свідчить про дійсні наміри відповідачки і про її свідоме небажання виховувати свою доньку. Відповідачка є дієздатною, має вищу педагогічну освіту відповідно вона розуміє, що , виховання власних дітей є її обов`язком, а не правом, відповідно вона свідомо протягом тривалого часу нехтує своїми обов`язками по відношенню до своїх дітей. Жодного доказу на підтвердження того, що існували будь які обставини непереборної сили, які вливали на виконання її обов`язків відповідачка не надала.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у позбавленні батьківських прав, отже в іншій частині рішення суду не переглядається. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав та попереджаючи ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дітей та стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 2006 року, рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 17.12.2021 року у справі № 933/646/21 шлюб розірвано, прізвище дружини залишено – ОСОБА_10 , судове рішення набрало законної сили 18.01.2023 року.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Органом опіки та піклування Олександрівської селищної ради складено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно її малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
З наданого висновку вбачається, що було заслухано думку матері, яка повідомила, що з дітьми вона інколи спілкується за допомогою повідомлень в месенджерах, останній раз бачила дітей влітку 2021 року. За весь час, що діти живуть з батьком, жодного разу не намагалась створити умови щодо спільного проживання з дитиною, але хоче налагодити з ними стосунки. Присутні на засіданні комісії батько ОСОБА_1 , син ОСОБА_4 та малолітня донька ОСОБА_5 наголосили, що мати не цікавиться потребами своїх дітей, їх фізичним та моральним розвитком, не бере участі у вихованні, на надає жодної матеріальної допомоги.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної таетнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного ісоціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав тавиконання обов`язків мають ґрунтуватися наповазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень тазастосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки їїбатьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, завинятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме відсудів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини укожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, уякнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року усправі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути донайважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).
Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь увихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щобзабезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування таповинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, щопозбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід яккрайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу нанедобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від29липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя здитиною та не відповідає меті їхвозз`єднання.
Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, заява N 39948/06, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини їїкоріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).
У постанові від 04 квітня 2024року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження №61-13923св23).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що майже п`ять років відповідачка не цікавилась життям власних дітей, не приймала участі у їх вихованні, не піклувалась про фізичний і духовний розвиток дітей, про навчання, підготовку до самостійного життя; не забезпечувала необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням тощо. 
Однак, судом не встановлено та позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достовірних доказів свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, негідної поведінки, яка негативно впливає на дитину. 
Неактивність або певна бездіяльність ОСОБА_2 як матері з урахуванням наведеного вище є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.
Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
При цьому колегія суддів враховує, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Отже, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
В судовому засіданні в суді першої інстанції суд заслухав думку неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зазначила, що проживає з батьком, відносини з ним гарні, на відміну від відносин з матір`ю. Останній раз спілкувалась з матір`ю у цьому році, вона писала. ОСОБА_11 не має бажання спілкуватися з матір`ю. Зазначила, що якщо захоче спілкуватися з матір`ю то батько буде допомагати, але вона не хоче. Матір бачила у 2021 році до того, як вона поїхала до Одеси. Мама вітала з днем народження у цьому році та у минулих роках, писала СМС – повідомлення, а один раз телефонувала. За допомогою телефону спілкувались декілька разів. Зазвичай перша писала відповідачка. Вихованням займається батько, брат, бабуся зі сторони батька. Бабуся та дідусь з маминої сторони говорили щоб приходили до них.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 року у справі № 308/10666/22 зазначив, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18 зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у позбавленні батьківських прав щодо дитини, яка за своїм віком здатна сформулювати власні погляди, виконав позитивний обов`язок держави, визначений ст. 171 СК України, заслухав думку дитини та надав їй оцінку.
Отже, апеляційний суд зазначає, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою надзвичайні правові наслідки.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Колегія суддів вважає, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення його батьківських прав.
У даній справі судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися зі своєю донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
Позивач не надав будь-яких доказів необхідності розірвання сімейних зв`язків матері з дитиною, які дозволили б виснувати про недотримання судом критерію пропорційності під час ухвалення рішення про відмову у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав.
Висновком Органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради від 12 березня 2025 року визнано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно її малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
За положенням частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 932/2483/21, від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 07.02.2022 у справі № 759/3554/20).
Апеляцій суд зазначає, що місцевий суд правомірно не взяв до уваги висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, по відношенню до неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду у відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України.
Враховуючи викладене суд першої інстанції вірно вважав, що відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві. Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. 
Таким чином, не представлено достатньо доказів злісного, свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, зокрема даних про те, що вона притягувалася адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, несплату аліментів, під соціальним супроводом сім`я не перебувала, будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов`язків до відповідача не застосовувалося. 
За таких обставин, достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не встановлено. 
Слід зазначити, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши усі наявні у справі докази, дійшов до правильного висновку про застосування до відповідача попередження про неприпустимість у подальшому порушення нею батьківських обов`язків щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Таким чином, наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не ґрунтуватиметься на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.
Крім того, колегія суддів зазначає, що зі змісту пояснень ОСОБА_2 вбачається, що вона заперечує проти позбавлення її батьківських прав, прагне виховувати свою дитину, отже не втратила інтересу до дитини.
Отже, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду по суті вирішення спору, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин.
На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 — залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –        Н.П. Пилипчук

Судді –        О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова