РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
12 травня 2026 р.  Справа № 120/13739/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 
до: Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053)
Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005) 
про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач 1) та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача 1 №025450009564 від 22.08.2025 про відмову у призначенні позивачеві пенсії; зобов`язання відповідача 2 призначити і виплачувати позивачеві з 10.08.2025 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до його страхового стажу період роботи з 29.05.1995 по 18.10.1997 та з 01.02.2020 по 10.08.2025.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 14.08.2025 звернувся до відповідача 2 із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". За принципом екстериторіальності розгляд вказаної заяви здійснював відповідач 1. Так, за результатами розгляду заяви позивача, відповідачем 1 22.08.2025 прийнято рішення №025450009564 про відмову в призначенні пенсії. Вважаючи таке рішення відповідача 1 протиправним позивач, з метою його скасування, звернувся до суду з даним позовом. 
Ухвалою від 06.10.2025 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
31.10.2025 за вх.№68718/25 до суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення проти заявлених позовних вимог.
Суд зауважує, що ухвала суду про відкриття провадження доставлена через підсистему "Електронний суд" в електронний кабінет відповідача 1 07.10.2025.
Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач 1 не скористався, відтак суд, керуючись приписами КАС України, розглядає справу за наявними матеріалами.
Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.
14.08.2025 позивач ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до відповідача 2 із заявою про призначення йому пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За принципом екстериторіальності розгляд заяви здійснював відповідач 1.
Так, за результатами опрацювання заяви позивача і доданих до неї документів, відповідачем 1 22.08.2025 прийнято рішення № 025450009564 про відмову в призначенні пенсії.
Підставою для відмови слугувала відсутність у позивача необхідного страхового стажу по досягненню 63-річного віку - від 22 до 32 років).
Відповідачем 1 до страхового стажу позивача не враховано період роботи з 29.05.1995 по 18.10.1997 згідно довідки № 81 від 21.06.2023, оскільки прізвище “ ОСОБА_2 ” не відповідає паспортним даним “ ОСОБА_3 ”, також не зазначено по батькові. Крім того, згідно запису в трудовій книжці НОМЕР_1 не можливо ідентифікувати назву підприємства на печатці, якою засвідчено запис про звільнення. Також не зараховано період здійснення підприємницької діяльності з 2008 по 2024 рік, оскільки відсутня сплата страхових внесків до Пенсійного фонду України. 
Таким чином, відповідач 1 дійшов висновку, що загальний страховий стаж позивача складає 18 років 07 місяців 12 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Стаж для розрахунку права становить 20 років 01 місяць 18 днів, що недостатньо для призначення пенсії.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача 1, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи суд керується такими мотивами.
У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ст. 46 Конституції України закріплює право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності 01.01.2004.
Згідно положень ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 вказаного Закону, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено наступні види пенсійних виплат, що призначаються в солідарній системі: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Отже, передумовою призначення пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є наявність двох складових: віку особи та відповідного страхового стажу.
Ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Приписами ч. 2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).
У законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема, у ст. 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Ч. 1, 3 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Згідно із ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Порядок підтвердження стажу також регламентовано у ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.
Постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 була затверджена Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях", яка діяла на момент оформлення трудової книжки позивача НОМЕР_1 (далі - Інструкція № 162).
Згідно із п. 2.2, 2.3, 2.5, 2.9 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше проводиться адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше недільного терміну з дня прийому на роботу.
У трудову книжку вносяться відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.
Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведенні на іншу постійну роботу чи звільнення здійснюються адміністрацією підприємства після прийняття наказу, але не пізніше тижневого строку, а при звільненні-в день звільнення та повинні точно відповідати тексту наказу.
У випадку виявлення неправильного запису або неточних відомостей про роботу, переведенню на іншу постійну роботу, виправлення проводиться адміністрацією того підприємства, де був здійснений відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівнику необхідну допомогу.
П. 10 Інструкції № 162 визначено, що відповідальність за організацію ведення трудових книжок покладається на керівника підприємства.
Безпосередньо відповідає за своєчасне заповнення, зберігання, облік і видачу працівникам трудових книжок, начальник відділу кадрів, або особа яка призначається наказом керівника підприємства.
Вказана Інструкція №162 перестала застосовуватися відповідно до наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, яким затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція № 58).
Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 58).
З аналізу вказаних норм слід дійти висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств. Відтак, неналежне оформлення даних трудової книжки не може позбавити позивача права на включення періодів роботи, зазначених в такій трудовій книжці, до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням вказаних періодів.
Суд звертає увагу на позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а, відповідно до якої "підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці".
Згідно із записами №11 та №12 трудової книжки НОМЕР_1 позивач в період з 29.05.1995 по 18.10.1997 був членом КСП «Розвиток» с. Тарасівка, де працював шофером. Вказані записи здійснено на підставі наказу №5 від 29.05.1995 та наказу №10 від 18.10.1997.
Відповідно до архівної довідки №81 від 21.06.2023, виданої Тарасівським старостинським округом Станіславчицькою сільською радою Жмеринського району Вінницької області, у документах по КСП «Розвиток» с. Тарасівка Жмеринського району Вінницької області, у книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 1995-1996 роки значиться ОСОБА_4 , за 1997 рік – ОСОБА_5 (так в книгах) – шофер, де вказано інформацію про відпрацьовані ним дні та інформацію про заробітну плату.
Оцінюючи підстави відмови відповідача 1 у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 29.05.1995 по 18.10.1997 у КСП «Розвиток», суд зазначає наступне.
Так, основними аргументами для відмови стали: розбіжність у написанні прізвища позивача в архівній довідці №81 (« ОСОБА_2 » замість « ОСОБА_3 »), відсутність по батькові в облікових книгах та неможливість ідентифікувати назву підприємства на печатці в трудовій книжці.
Щодо дефектів печатки та ведення трудової книжки, то відповідно до п. 2.4 та п. 4.1 Інструкції №58, обов`язок належного заповнення трудової книжки покладається виключно на власника підприємства або уповноважений ним орган. 
Суд наголошує, що працівник не може нести відповідальність за якість відтиску печатки підприємства або за технічні помилки кадрової служби. Неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків щодо ведення трудової книжки не може бути підставою для позбавлення громадянина його конституційного права на соціальний захист та пенсійне забезпечення.
Щодо ідентифікації позивача за архівною довідкою №81, то, оцінюючи таку довідку у комплексі з записами №11 та №12 трудової книжки позивача, встановлено, що період роботи (1995– 1997 роки), назва підприємства (КСП «Розвиток») та посада (шофер) в обох документах є ідентичними. Наявність у книгах обліку розрахунків по оплаті праці за 1995-1996 роки прізвища « ОСОБА_2 », а за 1997 рік — « ОСОБА_3 », свідчить виключно про допущення описки уповноваженою особою підприємства при внесенні відомостей, а не про роботу іншої особи. Більш того, фіксація в архівних документах нарахованої заробітної плати та відпрацьованих людино-днів підтверджує факт реального виконання позивачем трудових обов`язків у цей період. 
Крім того, згідно з ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV, орган Пенсійного фонду має право перевіряти достовірність поданих документів. Відповідач 1, маючи сумніви щодо належності довідки позивачу через розбіжність в одній літері прізвища або через зношеність печатки, не вжив заходів для перевірки цих даних (наприклад, шляхом запиту до архіву або зустрічної перевірки), а обмежився формальною відмовою. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що записи у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 разом із архівною довідкою про заробітну плату є достатніми, належними та допустимими доказами для підтвердження його трудового стажу за період з 29.05.1995 по 18.10.1997.
Отже, відповідачем 1 бездпіставно не зараховано до страхового стажу позивача вказаний період.
Відтак, приймаючи до уваги наведене, рішення відповідача 1 №025450009564 від 22.08.2025 в частині назарахування періоду роботи позивача з 29.05.1995 по 18.10.1997 до страхового стажу не відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, відповідно, є необґрунтованим та протиправним.
Щодо незарахування періоду здійснення позивачем підприємницької діяльності з 2008 по 2024 у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України, то суд зважає на таке.
По тексту позовної заяви позивач вказує, що 15.03.2022 ухвалено Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", який дозволив ФОПам тимчасово не сплачувати ЄСВ за себе на період воєнного стану. Подібна норма діє на період карантину спричиненого коронавірусом, який був оголошений починаючи з початку 2020 року. Відтак, враховуючи наведене, позивачем не сплачувався ЄСВ.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було неодноразово продовжено.
15.03.2022 прийнято Закон України № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» відповідно до якого з 01 березня 2022 року до припинення воєнного стану, а також протягом дванадцяти місяців після такого припинення фізичні особи підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, мають право не сплачувати єдиний внесок за себе.
Суд звертає увагу, що надана законодавством можливість не сплачувати єдиний внесок у період дії воєнного стану є лише правом платника, а не звільненням його від нарахування внеску.
Як зазначалось судом вище, відповідно до ст. 1 та ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV, визначальною умовою для зарахування певного періоду до страхового стажу є не лише факт перебування особи на обліку як суб`єкта підприємницької діяльності, а саме сплата страхових внесків. 
Страховий стаж - це період, за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Оцінюючи ці доводи, суд наголошує на тому, що законодавець, надав фізичним особам-підприємцям право не нараховувати та не сплачувати ЄСВ з метою зменшення фінансового навантаження на бізнес у критичні періоди. Проте, скориставшись цим правом, особа автоматично приймає на себе наслідки такої дії у сфері пенсійного забезпечення. 
Чинне пенсійне законодавство України не містить виключень, які б дозволяли зараховувати до страхового стажу періоди, за які ЄСВ не сплачувався (навіть на законних підставах).
Отже, право на несплату ЄСВ, надане державою під час карантину чи воєнного стану, є формою податкової підтримки, але воно не кореспондується з автоматичним виникненням права на страховий стаж. 
Оскільки стаж у солідарній системі прямо залежить від фактичного надходження коштів до фонду, а позивач самостійно підтвердив факт скористання своїм правом на несплату внесків (і не надав доказів зворотного), підстави для зарахування періоду з 01.02.2020 по 2024 рік до страхового стажу відсутні.
При цьому варто врахувати, що період з 2024 року по 10.08.2025 (по який позивач просить здійснити зарахування) не був предметом оцінки пенсійним органом при розгляді заяви позивача про призначення пенсії, адже в спірному рішенні вказаний період не відображено.
Також суд враховує, що позивачем фактично не оскаржується незарахування відповідачем 1 до його страхового стажу періоду підприємницької діяльності з 2008 по 01.02.2020, по тексту позову не наведено жодного аргумента щодо зазначеного періоду, до матеріалів справи не надано жодного доказу в підтвердження протиправності відмови в зарахуванні такого періоду. Таким чином, цей період не є предметом спору та оцінки судом у даній справі.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про правомірність відмови відповідача 1 у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду здійснення підприємницької діяльності з 2008 по 2024 рік.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача 2 призначити і виплачувати позивачеві з 10.08.2025 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до його страхового стажу період роботи з 29.05.1995 по 18.10.1997 та з 01.02.2020 по 10.08.2025, то суд вказує таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішеня про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. 
Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
У зв`язку з тим, що судом визнано протиправним та скасовано рішення відповідача 1 №025450009564 від 22.08.2025, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача 2 зарахувати до страхового стажу позивача період його роботи з 29.05.1995 по 18.10.1997.
Щодо зарахування періоду з 01.02.2020 по 10.08.2025, то судом вище зроблено висновок про відсутність підстав для його зарахування.
Відтак, після зарахування спірного періоду роботи з 29.05.1995 по 18.10.1997 (02 роки 04 місяці 19 днів), страховий стаж позивача, який для розрахунку права на пенсію був визначений відповідачем 1 у розмірі 20 років 01 місяць 18 днів, становитиме 22 роки 06 місяців 07 днів. 
Таким чином, загальний страховий стаж позивача складе 22 роки 06 місяців 07 днів, що повністю задовольняє вимоги ч. 2 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо наявності необхідного страхового стажу (від 22 до 32 років) для призначення пенсії за віком після досягнення особою 63-річного віку у 2025 році.
Отже, у зв`язку з наведеним, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача 2 з 10.08.2025 призначити позивачеві пенсію за віком згідно зі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
При зверненні до суду з даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп.
Таким чином поверненню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1 підлягає сума у розмірі 908 грн 40 коп.
Керуючись ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №025450009564 від 22.08.2025 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи з 29.05.1995 по 18.10.1997 та з 10.08.2025 призначити йому пенсію за віком згідно зі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ 42098368)

Відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005, код ЄДРПОУ 13322403)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 12.05.2026 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна