Справа № 632/581/26
провадження № 2/632/780/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України
15 червня 2026 р. м. Златопіль
Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Библіва С.В. та секретаря судових засідань Кузьменко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Златополі Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку в квартирі та визнання права власності, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд припинити право власності на 1/3 частку квартири  АДРЕСА_1 , та визнати право власності на вказану 1/3 частку квартири з відповідною компенсацією відповідачеві.
В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником 2/3 часток квартирі АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.09.2024 року (номер запису про право власності: 56672971, р/н об`єкта нерухомого майна: 2797806363100). Інша 1/3 частка квартири належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору обміну, посвідченого державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Шаповаловою В.А. 22.02.1997 року і зареєстрованого в реєстрі за №1-268 та зареєстрованого в «Первомайському малому державному підприємстві технічної інвентаризації» Харківської області 25.02.1997 року, номер запису: 1794.
Відповідач жодного дня не проживав в зазначеній квартирі, оскільки у 1998 році виїхав за кордон і в даний час місце його перебування невідоме. З часу набуття своєї частки квартири він не здійснював жодних оплат комунальних послуг, не слідкував за станом квартири. Відповідно до Звіту суб`єкта оціночної діяльності ринкова вартість квартири станом на 12.03.2026 року становить 227733,91 грн. і 1/3 частка складає – 75911,30 грн.
Квартира є однокімнатною із загальною площею 32,20м2 та житловою – 16,00м2, тому є неподільною, частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, а спільне користування та володіння майном неможливе. 
Позивачка зареєстрована та проживає у спірній квартирі з 2024 року, а відповідач з 1998 року, тобто майже із самого моменту набуття права власності на 1/3 частку квартири, за даною адресою не мешкає, бо виїхав за кордон. Жодної участі у сплаті комунальних послуг та ремонтних роботах не бере. Місце перебування відповідача позивачці не відомо та встановити не можливо. 
Через те, що відповідач не піклується про своє майно, не цікавиться квартирою як житлом, весь тягар з утримання квартири несе позивачка, яка вважає, що на підстави положень ст. 365 ЦК України може ставити перед судом питання про визнання за нею права власності на спірну квартиру в цілому з відповідною компенсацією відповідачеві вартості його третини квартири в сумі 75911,30 грн. та припиненням на квартиру права спільної часткової власності.
Ухвалою судді від 31.03.2026 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з призначенням до підготовчого засідання на 27.04.2026 року.
27.04.2026 року ухвалою суду підготовче засідання закрито з призначенням справи до розгляду по суті на 15.06.2026 року.
У судове засідання позивачка не прибула, проте надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає.
Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, причини неявки суду не повідомляв, відзив на позовну заяву не надходив, а тому суд за без заперечень з боку позивачки ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові докази та матеріали, встановив обставини та відповідні до них правовідносини.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.
Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.
Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.
Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.
Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.
Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.
Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є власником 2/3 часток квартири АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.09.2024 року (номер запису про право власності: 56672971, р/н об`єкта нерухомого майна: 2797806363100), що вбачається з інформаційної довідки із Витягу з Державного реєстру речових прав (а.с.18).
Інша 1/3 частка квартири належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору обміну, посвідченого державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Шаповаловою В.А. 22.02.1997 року і зареєстрованого в реєстрі за №1-268 та зареєстрованого в «Первомайському малому державному підприємстві технічної інвентаризації» Харківської області 25.02.1997 року, номер запису: 1794 (а.с.19).
Місце перебування відповідача позивачці не відоме та встановити не можливо, а з Акту КП «Жилсервіс» Златопільської міської ради Харківської області від 03.03.2026 року (а.с.43) вбачається, що ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 , дійсно не зареєстрований та фактично не проживає з 1997 року і по теперішній час.
Згідно поквартирної картки (а.с.21-22) відповідач ніколи не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а за вказаною адресою фактично проживає та зареєстрована позивачка ОСОБА_1 з вересня 2024 року (а.с.16).
Як вбачається зі Звіту про оцінку нерухомого майна ФОП ОСОБА_4 від 13.03.2026 року (а.с.25-42), квартира є однокімнатною із загальною площею 32,20м2 та житловою – 16,00м2, тому, очевидно, є неподільною за технічними показниками. Ринкова вартість квартири станом на 12.03.2026 року становить 227733,91 грн.
Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Як передбачено ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як передбачено ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю.
Згідно ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі,яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Уразі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Згідно ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Згідно ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Враховуючи, що частка відповідача є незначною порівняно з часткою позивачки, не може бути виділена в натурі, відповідач у спірній квартирі не проживає та комунальні платежі не вносить (цей тягар лежить на позивачці а.с. 44-58), то припинення права власності на його частку у спільному частковому майні не завдасть істотної шкоди ні йому ні членам його сім`ї.
Відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Вартість 1/3 частини квартири складає 75911,30 грн., які внесені позивачкою на депозит суду
Як встановлено судом, частка відповідача у спірній квартирі є незначною порівняно із часткою позивачки, квартира є неподільним майном, як постійним житлом відповідач нею не цікавиться, тягар комунальних витрат лежить на позивачці, що робить неможливим володіти та користуватися квартирою разом із відповідачем, який самоусунувся вид таких витрат, а відтак його частка не може бути виділені в натурі.
Таким чином, враховуючи обґрунтованість позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 2662,40 грн.
Керуючись ст. 1, 2, 4, 5, 12, 13, 76-89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку в квартирі та визнання права власності - задовольнити.
Припинити право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору обміну, посвідченого державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Шаповаловою В.А. 22.02.1997 року і зареєстрованого в реєстрі за №1-268 та зареєстрованого в «Первомайському малому державному підприємстві технічної інвентаризації» Харківської області 25.02.1997 року, номер запису: 1794.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 .
Припинити право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Виплатити  ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/3 частки квартири, внесену ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду в сумі 75911,30 грн., згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №1 від 31.03.2026 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2662,40 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивачка:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована: АДРЕСА_4 , і.н. НОМЕР_1 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_5 , і.н. не відомий.

Суддя:	  	С.  В.  Библів