КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/4549/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026року  місто Київ
справа № 755/17330/25
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Ратнікової В.М., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1  - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Галагана В.І., повний текст рішення складено 13 жовтня 2025 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року позивач ТОВ «ФК Єврокредит» звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №67-011-866-2-21-Г від 15 грудня 2021 року станом на 03 вересня 2024 року у розмірі 499 520,22 грн., яка складається з: 197 451,66 грн. - заборгованості по тілу кредиту; 122 868,56 грн. - заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками; 179 200,00 грн. - заборгованості за нарахованими комісіями.
В обґрунтування вимог посилався на те, що між АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 15грудня 2021 року було укладено кредитний договорів з ануїтентними платежами на суму 200000,00 грн., строком до 14 грудня 2026 року, зі сплатою 10,00% річних, розмір комісійної винагороди 2,80% від суми кредиту(5600 грн. щомісячно).
Вказував, що 03 вересня 2024 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом від 09 липня 2024 року між АТ «МЕГАБАНК» та ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL1N426240, за умовами якого новим кредитором набуто право вимоги за кредитним договором №67-011-866-2-21-Г від 15 грудня 2021 року.
27 грудня 2024 року між ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» та ТОВ «ФК Єврокредит» укладено договір про відступлення прав вимоги № 1/12, за умовами якого новим кредитором набуто право вимоги за кредитним договором №67-011-866-2-21-Г від 15 грудня 2021 року.
Посилався на те, що АТ «МЕГАБАНК» належним чином виконавсвій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, проте відповідачсвоїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути з останньої.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року позов ТОВ «ФК Єврокредит»задоволено.
Стягуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Єврокредит» суму заборгованості за кредитним договором №67-011-866-2-21-Г від 15 грудня 2021 року у розмірі 499520,22 грн.
Стягуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Єврокредит» витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. та судовий збір у розмірі 5994,24 грн., а всього на загальну суму 10994,24 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,представник відповідача ОСОБА_1  - ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просиврішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог вказувала на те, що за неповернення суми кредиту після закінчення строку, на який були видані кредитні кошти, може настати відповідальність, передбачена ст.625 ЦК України, проте регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною.
Посилаючись на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вважає, що розрахунок за процентною ставкою в розмірі 90% був здійснений з серпня 2022 року до вересня 2024 року, тобто поза межамизвільнення відповідача від відповідальності.
Зазначав, що з підстав, заявлених в позові, з позичальника підлягають стягненню проценти, які є звичайною платою за користування грошима, нараховані за період до прострочення боржника відповідно до умов договору та частини першої ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а саме за період з 15грудня 2021 року до 01вересня 2024року в розмірі 45618,06 грн.
Вказував, що відповідно до п.2.8 договору та паспорту споживчого кредиту розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості складає 2,80% від суми кредиту (5600 грн. щомісячно).
Посилався на те, що таблицяобчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором не міститьпереліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які за які установлено таку комісію. 
Вважає, що рішення суду першої інстанції щодо включення до суми заборгованості за договором складової заборгованості за комісією є необгрунтованим, а положення, яким встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості та обов`язок позичальника з її сплати, є нікчемними.
18 травня 2026 року від представникавідповідача ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення у справі.
Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а відповідач, у порушення умов кредитного договору суму заборгованості не сплачує, а тому наявні підстави для задоволення позову у повному обсязі.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
Частиною 2 ст.638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію банку відповідач підписом у анкеті-заяві підтвердила укладення між нею та банком договору, на умовах викладених в публічній пропозиції.
За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вбачається з матеріалів справи, 15 грудня 2021 року між АТ «МЕГАБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договорів №67-011-866-2-21-Г з ануїтентними платежами приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (індивідуальна частина), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на суму 2000000 грн., строком до 14 грудня 2026 року, зі сплатою 10,00% річних, розмір комісійної винагороди 2,80% від суми кредиту та сплачується щомісячно.
Відповідно до заяви про отримання кредиту від 15 грудня 2021 року АТ «МЕГАБАНК» надав ОСОБА_1 кредитні кошти у сумі 200000 грн.
Пунктом 2.9 кредитного договору визначено, що розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди складає 9868,95 грн. та сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.
Згідно з п.3.2.3 кредитного договору позичальник зобов'язаний своєчасно та в повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідні комісійні винагороди) за договором на передбачених договором умовах.
03 вересня 2024 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом від 09 липня 2024 року, між АТ «МЕГАБАНК» та ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL1N426240, за умовами якого новим кредитором набуто право вимоги за кредитним договором №67-011-866-2-21-Г від 15 грудня 2021 року.
27 грудня 2024 року між ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» та ТОВ «ФК Єврокредит» укладено договір про відступлення прав вимоги №1/12, за умовами якого новим кредитором набуто право вимоги за кредитним договором №67-011-866-2-21-Г від 15 грудня 2021 року.
З матеріалів справи вбачається, що зобов`язання з повернення кредитних коштів відповідач не виконувала належним чином, у зв`язку з чим у останньої утворилася заборгованість, яка станом на 27 серпня 2025 року становить  499520,22 грн., з яких: 197451,66 грн. - заборгованість по простроченому тілу кредиту; 122868,56 грн. - відсотки за користування кредитом, 179200,00 грн. - заборгованість за нарахованими комісіями.
Представник відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції вказував на те, що позивач не направляв та відповідно відповідач не отримувала досудову вимогу, а відтак відсутні підстави для достроковогоповернення кредитних коштів.
Відповідно до положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц (провадження № 4-600цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».
Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.
Відповідно до п.3.3.5 кредитного договору кредитодавець має право вимагати повернення кредиту в повному обсязі, строк виплати якого ще не настав, у разі затримання позичальником сплати щомісячного платежу та/або процентів щонайменше на один календарний місяць.
Тобто, вказаними умовами договору гарантуються права споживача на дострокове повернення отриманих у кредит коштів, однак, не містить умов, за якими кредитору (банку) надається право достроково вимагати повернення всієї суми отриманого кредиту до спливу кредитного договору і погодженого сторонами строку виконання зобов`язань позичальником, тобто положень закріплених у ч.2 ст.1050 ЦК України.
Керуючись положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», відсутністю доказів звернення позивача до відповідача з досудовою вимогою, а також враховуючи, що кінцевим терміном кредитування визначено 14 грудня 2026 року, колегія суддів вважає, що вимоги ТОВ «ФК Єврокредит» про стягнення достроково всієї суми заборгованості, навіть тієї, строк погашення якої ще не настав на час розгляду справи, є недоведеними і безпідставними.
Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №509/4771/14 (провадження №61-15459св23).
Разом з тим, оскільки відповідач умови кредитного договору виконувала неналежним чином, а відтак з останньої на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, яка утворилася станом на 03 вересня 2024 року та становить 91762,84 грн.
Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, останній просив стягнути з відповідача відсотки:
у розмірі 42951,40 грн. за період з 15 грудня 2021 року по 02 вересня 2024 року, які нараховувалися зі ставки 10% річних;
у розмірі 79917,16 грн. за період з 01 серпня 2022 року по 02 вересня 2024 року, які нараховувалися зі ставки 90% річних.
Відповідно до п.п.4.1, 4.2 кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється щомісячними ануїтетними платежами передбаченими договором. Платіжним періодом встановлено календарний місяць.
У п.4.3 кредитного договору зазначено, що нарахування процентів за користування кредитом проводиться з 1-го по останній календарний день звітного місяця, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році та процентної ставки, передбаченої договором. При цьому день видачі та день повернення кредиту вважаються одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів «факт/360»).
Положеннями пункту 4.4 кредитного договору визначено, що у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів позивач обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. З цього моменту позивач припиняє нарахування щомісячної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому п. 2.11 цього договору.
Згідно з п.2.11 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом понад строк, вказаний у п.2.2 договору (до 14 грудня 2026 року) становить 90% річних.
Пунктом 2.13 кредитного договору передбачено, що процентна ставка за користування кредитом у разі наявності простроченої заборгованості за договором % річних, нараховується на суму простроченої заборгованості, починаючи з першого дня прострочення боргу у розмірі 90% річних.
Починаючи з березня2022року відповідачем порушуються строки сплати щомісячних платежів за кредитом.
Враховуючи положення п.4.4 кредитного договору банк мав право нараховувати відповідачу до 01 червня 2022 року відсотки у розмірі 10% річних, а з 01 червня 2022 року на підставі п.2.11 договору у розмірі 90% річних.
Представник відповідача в апеляційній скарзі посилаючись на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вказував на те, що розрахунок за процентною ставкою в розмірі 90% був здійснений позивачем з серпня 2022 року до вересня 2024 року поза межами звільнення відповідача від відповідальності. Зазначав, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Посилався на те, що з підстав, заявлених в позові, з позичальника підлягають стягненню проценти, які є звичайною платою за користування грошима, нараховані за період до прострочення боржника відповідно до умов договору та частини першої ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а саме за період з 15 грудня 2021 року до 01 вересня 2024 року у розмірі 42951,40 грн.
Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам, яка заявлена у позові. Вказував на те, що ОСОБА_1 на строкову заборгованість нараховувалися відсотки по ставці 10% річних, а на прострочену заборгованість по тілу кредиту нараховувалися відсотки на підставі п.2.13 кредитного договору виходячи зі ставки 90% річних.
При цьому, з розрахунку заборгованості не зрозуміло як формувався розмір щомісячної простроченої заборгованості по тілу кредиту на який нараховувалися відсотки у розмірі 90% річних, оскільки він не відповідає розміру зазначеному у таблиці обчислення загальної вартості кредиту.
Дослідивши розрахунок заборгованості та умови нарахування позивачем відсотків, колегія суддів вважає, що відсотки у розмірі 79917,16 грн. за період з 01 серпня 2022 року по 02 вересня 2024 року, які нараховувалися зі ставки 90% річних не підлягають стягненню з відповідача, оскільки вони нараховані як відповідальність за порушення зобов'язання.
Згідно з п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
А відтак, у стягненні з відповідача відсотків у розмірі 79917,16 грн. за період з 01 серпня 2022 року по 02 вересня 2024 року слід відмовити.
Встановивши, що відповідач умови договору виконувала неналежним чином, не сплачувала визначені графіком щомісячні платежі, а тому наявні підстави для стягнення з останньої заборгованості по відсоткам у розмірі 42951,40 грн. за період з 15 грудня 2021 року по 02 вересня 2024 року, які нараховувалися зі ставки 10% річних.
Щодо вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією у розмірі 179200 колегія суддів зазначає наступне.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв'язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п'ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов'язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов'язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п'ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22).
Відповідно до п.2.8 кредитного договору за обслуговування кредитної заборгованості відповідач сплачує комісійну винагороду в розмірі 2,80 % від суми кредиту. Комісійна винагорода сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.
Разом з тим, кредитний договір №67-011-866-2-21-Г від 15 грудня 2021 року не містить опису послуги, за яку здійснюється щомісячне нарахування комісійної винагороди.
Наведене дає підстави для висновку, що пункт договору, яким передбачено сплату комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, суперечать положенням ч.ч.1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним.
У зв`язку із наведеним, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Єврокредит» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 91762,84 грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 42951,40 грн. 
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції у розмірі 20700 грн.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: договір про надання правничої допомоги №1/07-25 року від 01 липня 2025 року; акт приймання-передачі наданих послуг від 20 серпня 2025 року на суму 20700 грн.
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 20 серпня 2025 року адвокат надав послуги: проведення юридичного та фінансового аналізу - 1200 грн.; складання, підписання та подання позовної заяви - 15000 грн.; складання, підписання та подання заяви про забезпечення позову - 4500 грн.
Оскільки ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, а відтак витрати на правову допомогу за складання, підписання та подання заяви про забезпечення позову у розмірі 4500 грн. задоволенню не підлягають.
При цьому, решта витрат на правову допомогу підлягають пропорційному стягненню.
Виходячи з положень ст.141 ЦПК України та пропорційності задоволених вимог колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1616,65 грн., витрати на правову допомогу понесені у суді першої інстанції у розмірі 4369,14 грн., а з позивача на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 6566,39 грн. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1  - ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2  - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості- задовольнити частково.

Стягнути з  ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користьТовариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит», місцезнаходження: місто Дніпро, провулок Ушинського, буд. 1, оф. 105, код ЄДРПОУ 40932411 заборгованість за тілом кредиту у розмірі 91762 грн. 84 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 42951 грн. 40 коп., судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 1616 грн. 65 коп., витрати на правову допомогу понесені у суді першої інстанції у розмірі 4369 грн. 14 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит», місцезнаходження: місто Дніпро, провулокУшинського, буд. 1, оф. 105, код ЄДРПОУ 40932411 на користь ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 6566 грн. 39 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 червня 2026 року.

Головуючий:

Судді: