П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/25453/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Романченко Євген Юрійович 
Суддя-доповідач - Моніч Б.С. 
10 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Гонтарука В. М.  Білої Л.М. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Загоренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Баранівської міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг Баранівка" про визнання протиправними та скасування рішень, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними та скасувати рішення 89 позачергової сесії 8-го скликання Баранівської міської ради від 20 серпня 2025 року №3580 «Про передачу земельних ділянок в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподільних (невитребуваних) земельних часток (паїв) ТОВ «Агрохолдинг Баранівка» із земель реформованого КСП «Дружба» за межами с. Жари Звягельського району Житомирської області;
- визнати протиправними та скасувати рішення 89 позачергової сесії 8-го скликання Баранівської міської ради від 20 серпня 2025 року №3581 «Про передачу земельних ділянок в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподільних (невитребуваних) земельних часток (паїв) ТОВ «Агрохолдинг Баранівка» із земель реформованого КСП «Прогрес» за межами с. Кашперівка Звягельського району Житомирської області;
- визнати протиправними та скасувати рішення 89 позачергової сесії 8-го скликання Баранівської міської ради від 20 серпня 2025 року №3582 «Про передачу земельних ділянок в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподільних (невитребуваних) земельних часток (паїв) ТОВ «Агрохолдинг Баранівка» із земель реформованого КСП ім. Лесі Українки за межами с. Табори Звягельського району Житомирської області.
В обґрунтування позову зазначив, що спірні рішення прийняті всупереч ст. 4 регламенту Баранівської міської ради та порушують вимоги п. 4 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Зауважив, що спірні земельні ділянки було передано в оренду іншій юридичній особі без належного розгляду питання на засіданні постійної земельної погоджувальної комісії Баранівської міської ради та оприлюднення. Спосіб у який було прийнятті рішення №№3580,3581,3582 «Про передачу земельних ділянок в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподільних (невитребуваних) земельних часток (паїв) ТОВ «Агрохолдинг Баранівка» із земель реформованих колективних сільськогосподарських підприємств ім. Лесі Українки, «Прогрес» та «Дружба» відповідно свідчить про небажання Баранівської міської ради дотримуватися принципів «законності, гласності, колегіальності, поєднання місцевих і державних інтересів. „ ». На думку позивача, такі дії Баранівської міської ради позбавили інших учасників ринку звернутися з подібною заявою про отримання земельних ділянок у користування та надати заперечення щодо передачі земельних ділянок в оренду ТОВ «Агрохолдинг Баранівка», що свідчить про обмеження конкуренції і порушує принципи рівності прав суб`єктів (лист-відповідь Баранівської міської ради від 12.09.2025 року №02- 12/1115 в адресу СТОВ «Мирославель-Агро» з додатками).

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
89 позачерговою сесією 8-го скликання Баранівської міської ради від 20 серпня 2025 року було прийнято наступні рішення:
- №3580 «Про передачу земельних ділянок в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподільних (невитребуваних) земельних часток (паїв) ТОВ «Агрохолдинг Баранівка» із земель реформованого КСП «Дружба» за межами с. Жари Звягельського району Житомирської області;
- №3581 «Про передачу земельних ділянок в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподільних (невитребуваних) земельних часток (паїв) ТОВ «Агрохолдинг Баранівка» із земель реформованого КСП «Прогрес» за межами с. Кашперівка Звягельського району Житомирської області;
- №3582 «Про передачу земельних ділянок в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок нерозподільних (невитребуваних) земельних часток (паїв) ТОВ «Агрохолдинг Баранівка» із земель реформованого КСП ім. Лесі Українки за межами с. Табори Звягельського району Житомирської області.
Вказані рішення прийняті за клопотаннями директора ТОВ «Агрохолдинг Баранівка» відповідно до Законів України «Про місцеве самоврадування в Україні», «Про оренду землі», «Про землеустрій», «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Земельного кодексу України.
Пунктом 1 вказаних рішень визначено передати ТОВ «Агрохолдинг Баранівка» в довгострокову оренду терміном на 10 років або до моменту державної реєстрації спадкоємцем прав на землю, земельні ділянки, кадастрові номери яких, визначені у додатках до рішень.
Не погоджуючись з такими рішеннями, та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що нерозподілені частки не є державною або комунальною власністю, а лише перебувають у розпорядженні органу місцевого самоврядування. Відтак, у наявних правовідносинах Баранівська міська рада є розпорядником невитребуваних земельних часток (паїв) і передача їх в оренду тим чи іншим суб`єктам господарювання є правом, а не обов`язком міської ради, а твердження позивача про обов`язок міської ради проводити аукціон (прозорий конкурс) з передачі таких земель в оренду, є безпідставними.
Позивачем не наведено обґрунтування щодо існування реального негативного впливу на його конкретні права чи інтереси від прийняття спірних рішень відповідача.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що що рішення 89 позачергової сесії 8-го скликання Баранівської міської ради від 20 серпня 2025 року №№3580, 3581,3582 прийняті в супереч ст.4 регламенту Баранівської міської ради прийнятого 3 сесією 8 скликання від 24 грудня 2020 року №64 із внесеними змінами рішеннями: 10 сесії 8 скликання від 29.04.2021 року №263, 30 сесії 8 скликання від 12.05.2022 року №1692, 39 сесії 8 скликання від 16.12.2022 року№1992 та ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР зі змінами та доповненнями та порушують вимоги п.4 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Спірні земельні ділянки було передано в оренду іншій юридичній особі без належного розгляду питання на засіданні постійної земельної погоджувальної комісії Баранівської міської ради та оприлюднення.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не дають підстав для скасування правильного оскаржуваного рішення.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Згідно вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною третьою статті 140 та частиною першою статті 144 Конституції України передбачено, що територіальна громада здійснює місцеве самоврядування в порядку, встановленому законом, безпосередньо або через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Згідно із ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межахКонституціїі законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно з ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях ради вирішуються питання щодо передачі в оренду невитребуваних земельних часток (паїв).
Попередньо питання порядку денного сесії розглядаються на засіданнях постійних комісій ради ( ст. 47 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до частин 1-3 ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю).
Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).
Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк, визначений у договорі оренди земельної ділянки, але не довше, до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю.
Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що законодавець наділив відповідні органи місцевого самоврядування повноваженнями щодо розпорядження нерозподіленими земельними ділянками та невитребуваними земельними частками (паями) до моменту оформлення права власності їх власниками або спадкоємцями.
При цьому зміст статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» прямо передбачає можливість передачі таких земельних ділянок в оренду за рішенням відповідної сільської, селищної чи міської ради.
Отже, Баранівська міська рада, приймаючи рішення №3580, №3581 та №3582 від 20 серпня 2025 року, діяла в межах наданих їй законом повноважень як розпорядник невитребуваних земельних часток (паїв), реалізовуючи передбачену законом компетенцію щодо забезпечення ефективного використання земельних ресурсів територіальної громади.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що спірні рішення були прийняті з порушенням вимог законодавства у зв`язку з тим, що на момент їх прийняття право оренди відповідних земельних ділянок було зареєстровано за ТОВ «Баранівка-Агро».
Так, дійсно з матеріалів справи вбачається, що позивач посилається на інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та вважає, що державна реєстрація припинення права оренди попереднього орендаря була здійснена після прийняття спірних рішень.
Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що наведені обставини самі по собі не свідчать про порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача.
У даному випадку предметом спору є не правовідносини між Баранівською міською радою та попереднім чи новим орендарем земельних ділянок, а питання наявності підстав для судового захисту прав саме позивача як особи, яка звернулася до суду із відповідними вимогами.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України право на звернення до адміністративного суду виникає у разі, якщо особа вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено саме її права, свободи або законні інтереси.
Отже, обов`язковою передумовою надання судового захисту є встановлення факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулася до суду.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи позивачем не доведено існування у нього такого права або законного інтересу, який би перебував у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з прийняттям оскаржуваних рішень.
Посилання апелянта на те, що він є засновником юридичної особи, керівником громадських об`єднань та має право в майбутньому здійснювати господарську діяльність, пов`язану із використанням земель сільськогосподарського призначення, не свідчать про наявність у нього індивідуалізованого, реального та безпосереднього інтересу щодо спірних земельних ділянок.
Можливість у майбутньому звернутися до органу місцевого самоврядування із відповідним клопотанням або здійснювати діяльність у сфері сільськогосподарського виробництва має абстрактний характер та не породжує для особи суб`єктивного права, яке підлягає судовому захисту в межах спірних правовідносин.
При цьому матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач звертався до Баранівської міської ради із заявами про передачу йому в оренду спірних земельних ділянок, був учасником будь-якої процедури щодо набуття прав на них, здійснював їх використання або іншим чином був учасником правовідносин, з яких виник спір.
Так само відсутні докази того, що оскаржувані рішення створюють для позивача будь-які юридичні наслідки, покладають на нього обов`язки, обмежують його права чи перешкоджають реалізації належних йому правомочностей.
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із порядком реалізації Баранівською міською радою своїх повноважень та до оцінки законності її діяльності загалом.
Водночас адміністративне судочинство не передбачає можливості оскарження рішень суб`єктів владних повноважень виключно з мотивів незгоди особи з такими рішеннями або з метою здійснення загального контролю за діяльністю органів влади.
Конституційне право на судовий захист гарантує захист саме порушеного права або охоронюваного законом інтересу, а не абстрактного інтересу до дотримання законності у діяльності суб`єктів владних повноважень.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недотримання відповідачем вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Регламенту Баранівської міської ради.
Як убачається з матеріалів справи, клопотання ТОВ «Агрохолдинг Баранівка» було попередньо розглянуто профільною постійною комісією ради, після чого винесено на розгляд пленарного засідання та вирішено шляхом прийняття відповідних рішень.
Сам факт того, що засідання постійної комісії та пленарне засідання ради відбулися в один день, не свідчить про незаконність прийнятих рішень та не може автоматично бути підставою для їх скасування.
Більше того, навіть у випадку наявності окремих процедурних недоліків під час підготовки або прийняття рішення суб`єкта владних повноважень, такі обставини можуть бути підставою для його скасування лише за умови, якщо відповідні порушення є істотними та вплинули або могли вплинути на зміст прийнятого рішення.
Наведений підхід неодноразово висловлювався Верховним Судом та відповідає принципу правової визначеності як складовій принципу верховенства права.
Разом з тим позивачем не наведено жодних обставин, які б свідчили про те, що зазначені ним порушення вплинули на результати розгляду питання щодо передачі земельних ділянок в оренду або призвели до ухвалення незаконного по суті рішення.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності посилань апелянта на частину четверту статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
На момент виникнення спірних правовідносин в Україні діяв правовий режим воєнного стану, а тому діяльність органів місцевого самоврядування здійснювалася з урахуванням особливостей правового регулювання, визначених законодавством на відповідний період.
При цьому навіть можливе недотримання вимог щодо оприлюднення проєктів рішень саме по собі не свідчить про порушення прав позивача та не є безумовною підставою для визнання таких рішень протиправними.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач фактично пов`язує незаконність судового рішення із переходом суду до письмового провадження та відсутністю судових дебатів.
Водночас зазначені доводи є безпідставними, оскільки перехід суду до письмового провадження та відсутність судових дебатів у такому випадку відповідають порядку розгляду справ, прямо передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, а тому самі по собі не можуть свідчити про допущення судом процесуальних порушень.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи у письмовому провадженні є однією із передбачених законом форм здійснення адміністративного судочинства та не свідчить про будь-яке відхилення суду від встановленої законом процедури розгляду справи.
Відтак сам факт переходу суду до письмового провадження не може розцінюватися як порушення процесуальних прав учасників справи, оскільки такий порядок розгляду прямо передбачений нормами КАС України та застосовується судом у випадках, визначених законом.
Судові дебати є стадією судового розгляду, яка проводиться під час розгляду справи в судовому засіданні за участю сторін. Натомість при письмовому провадженні справа вирішується за наявними у справі матеріалами та письмовими поясненнями учасників, що виключає проведення судових дебатів як окремої процесуальної стадії.
Отже, відсутність судових дебатів у даному випадку є наслідком обраної законом форми розгляду справи та не свідчить про допущення судом будь-яких процесуальних порушень.
При цьому матеріалами справи підтверджується, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи, мали можливість надати свої пояснення, заперечення, докази та реалізувати інші процесуальні права, передбачені КАС України.
Судом першої інстанції були досліджені наявні у справі докази, встановлені обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, а також надано оцінку доводам учасників справи. Відтак сам по собі перехід до письмового провадження не свідчить про порушення принципів змагальності, рівності сторін чи права на справедливий судовий розгляд.
Більше того, апелянтом не конкретизовано, які саме пояснення, аргументи чи докази він був позбавлений можливості надати суду внаслідок такого процесуального порядку розгляду справи та яким чином це могло вплинути на правильність вирішення спору.
Посилання ж апелянта на ненадання судом оцінки окремим доказам не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, оскільки суд першої інстанції дослідив усі докази, необхідні для встановлення фактичних обставин спору, а незгода сторони з висновками суду не свідчить про відсутність їх оцінки.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.
Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гонтарук В. М.    Біла Л.М.