ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 760/29285/24
провадження № 61-7577св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року у складі судді Кицюк В. С. та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2025 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., 
Мостової Г. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
1. У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» про зміну договору найму, у якому просив суд:
визнати незаконним пункт 3.2.13 Договору №64 про надання послуг користування (найму) жилим приміщенням у гуртожитку КПІ ім. І. Сікорського, укладеного 02 вересня 2024 року між позивачем та відповідачем;
зобов`язати відповідача утримуватися від включення пункту аналогічного змісту при повторному заключенні договорів найму житлового приміщення 
в гуртожитку;
стягнути з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн компенсації моральної шкоди;
забезпечити позов шляхом заборони відповідачеві вимагати виконання оспорюваного пункт 3.2.13 до моменту набрання чинності рішенням суду за цим позовом.
Короткий зміст ухвал суду першої інстанції
2. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 
2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Запропоновано позивачеві уточнити зміст позовної заяви та надати відповідні докази на підтвердження позовних вимог.
3. На виконання ухвали суду про залишення позову без руху ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у змісті якої, зокрема, просив суд виключити з позовної заяви вимогу про відшкодування завданої моральної шкоди.
4. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 
2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.
5. 11 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про повернення судового збору та відмову від позову у повному обсязі, у змісті якої порушив перед судом питання про повернення йому 1 211,30 грн судового збору, сплаченого за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди, та стягнення з відповідача на його користь 3 028,00 грн сплаченого судового збору.
6. Вимогу про повернення йому 1 211,30 грн судового збору, сплаченого за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди, обґрунтовував тим, що він до відкриття провадження у справі відмовився від вищевказаної позовної вимоги, а тому вважав наявними підстави для повернення на його користь судового збору, сплаченого за вищевказаною вимогою з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
7. На обґрунтування вимог заяви в частині стягнення з відповідача на його користь сплаченого судового збору у розмірі 3 028,00 грн вказував, що після відкриття провадження у справі відповідачем було припинено його незаконну поведінку, яка стала причиною подання позову. 
8. Відтак, наказом відповідача №НОД/86/25 від 03 лютого 2025 року «Про затвердження Положення про користування гуртожитками студентського містечка Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» (режим доступу: https://document.kpi.ua/2025_HOD-86) затверджено нове Положення про користування гуртожитками студентського містечка, змістом пункту 5.7 якого встановив, що: «залучення мешканців гуртожитку до виконання будь-яких робіт з його благоустрою та/або прилеглої території може здійснюватися виключно за їх згодою на добровільних засадах».
9. З урахуванням вищевказаного, вважав наявними підстави для стягнення саме з відповідача на його користь понесених ним у справі витрат на підставі частини третьої статті 142 ЦПК України.
10. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 
2025 року прийнято відмову від позову.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито.
Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 50% сплаченого судового збору 
у розмірі 2 119,60 грн.
11. Повертаючи позивачеві з державного бюджету 50% сплаченого судового збору, районний суд зазначив, що позивач не довів, що відмова від підтримання позовних вимог зумовлена їх задоволенням відповідачем після пред`явлення позову.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
12. Постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року 
в частині повернення судового збору змінено, викладено її резолютивну частину в наступній редакції:
Повернути ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім гривень) 00 коп., сплачений відповідно до квитанції про сплату №9820-0166-7744-7775 від 14 листопада 2024 року (Надавач платіжних послуг отримувача: Казначейство України, отримувач: ГУК у м.Києві/Соломян.р-н/22030101, код отримувача: 37993783, р/р №UA388999980313181206000026010).
13. Змінюючи резолютивну частину ухвали районного суду, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що місцевий суд дійшов по суті правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 судового збору на підставі частини третьої статті 142 ЦПК України, проте помилився у порядку та сумі судового збору, який підлягав поверненню.
14. Відтак, як зауважив апеляційний суд на обґрунтування свого рішення, оскільки позивач до відкриття провадження у справі зменшив розмір позовних вимог на одну вимогу майнового характеру, а саме відшкодування моральної шкоди, сплачений останнім судовий збір за порушення перед судом вищевказаної вимоги у розмірі 1 211,20 грн підлягав поверненню у повному обсязі на підставі частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
15. Також на переконання апеляційного суду, оскільки матеріалами справи підтверджено, що заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову місцевий суд не вирішив, сплачений останнім судовий збір за звернення до суду із заявою про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн також має бути повернутий в порядку частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
16. Крім того, в порядку частини другої статті 142 ЦПК України ОСОБА_1 належить повернути з державного бюджету 1 211,20 грн, що становить 50 відсотків судового збору (2 422,40 грн), сплаченого за порушення перед судом вимог про:
визнання незаконним пункту 3.2.13 Договору №64 про надання послуг користування (найму) жилим приміщенням у гуртожитку КПІ ім. І. Сікорського, укладеного 02 вересня 2024 року між позивачем та відповідачем;
зобов`язання відповідача утримуватися від включення пункту аналогічного змісту при повторному заключенні договорів найму житлового приміщення 
в гуртожитку.
17. Також апеляційний суд зауважив, що з огляду на предмет апеляційного оскарження сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги може бути повернутий апеляційним судом у разі виконання заявником апеляційної скарги вимог пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
18. У червні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2025 року у вказаній справі.
19. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 07 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
20. У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині повернення судового збору за порушені перед судом позовні вимоги про визнання незаконним пункту договору та про зобов`язання утриматись від вчинення певних дій та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення з відповідача 2 422,40 грн судового збору на його користь. 
21. Також у змісті касаційної скарги заявник порушує перед судом вимогу про стягнення з відповідача на його користь 1 211,20 грн судового збору, сплаченого за апеляційне та касаційне оскарження ухвали районного суду.
22. Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.
23. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у відшкодуванні судових витрат саме з відповідача, оскільки заява про відмову в задоволенні позову обґрунтовувалася задоволенням позовних вимог відповідачем. 
24. Також, як зауважує ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції незаконно відмовив у відшкодуванні судових витрат за апеляційне оскарження ухвали районного суду.
25. Відтак, на переконання заявника, спір у справі виник через практику відповідача із залучення студентів до примусових робіт, що, своєю чергою, було передбачено як оспорюваним договором, так і внутрішніми положеннями відповідача. 
26. Припинення вищевказаної практики, зафіксоване у відповідному положенні, призводить до тієї самої мети, з якою подавалася позовна заява - припинення протиправної поведінки відповідача щодо залучення студентів до примусових робіт. 
27. Заборона таких робіт адміністративним шляхом припиняє їх фактичне застосування, що, своєю чергою, також є ефективним способом захисту порушених прав позивача. 
28. Зауважує, що сам по собі факт обрання іншого способу захисту своїх прав, не має погіршувати його становище як позивача, що намагався захистити свої права, та покладати на нього тягар сплати частини судового збору, оскільки вищевказане суперечить принципу справедливості як принципу цивільного права, так і меті судового процесу загалом. 
29. Відтак, апеляційний суд у змісті постанови від 30 травня зазначив, що «оскільки предметом розгляду у цій справі були умови Договору №64 про надання послуг користування (найму) жилим приміщенням у гуртожитку КПІ 
ім. І. Сікорського від 02 вересня 2024 року, а не Положення про користування гуртожитками студентського містечка Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського», місцевий суд обґрунтовано вважав недоведеним, що позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем». Проте, на переконання ОСОБА_1 , такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки відповідач припинив порушення його прав, що і стало підставою для звернення до суду із позовом, оскільки припинення порушення прав позивача і було підставою ініціювання судового спору.
30. Також заявник вважає помилковими висновки апеляційного суду щодо відсутності підстав для відшкодування на його користь судових витрат у вигляді судового збору, сплаченого за апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції.
31. Відтак, оскільки оскаржувана ухвала суду першої інстанції була ухвалена за заявою ОСОБА_1 про повернення судового збору та не була доповненням якого-небудь попереднього рішення суду, на переконання останнього, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо характеру оскаржуваної ухвали як додаткового рішення у справі, а відтак зробив помилковий висновок про можливість повернення судового збору за апеляційне оскарження останньої з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
32. У липні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.
33. Заявник відзиву вказує, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача судових витрат, понесених позивачем у зв`язку зі зверненням до суду із позовом, оскільки, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним пункт 3.2.13 Договору та зобов`язати відповідача утримуватися від включення пункту аналогічного змісту при повторному заключенні договорів найму житлового приміщення в гуртожитку. 
34. Водночас, подаючи заяву про відмову від позову, Позивач вказав, що наказом відповідача № НОД/86/25 від 03 лютого 2025 року «Про затвердження Положення про користування гуртожитками студентського містечка Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» затверджено нове Положення про користування гуртожитками студентського містечка, згідно з пунктом 5.7 якого залучення мешканців гуртожитку до виконання будь-яких робіт з його благоустрою та/або прилеглої території може здійснюватися виключно за їх згодою на добровільних засадах. При цьому позивач не обґрунтував жодним чином існування зв`язку між обставиною прийняття нового положення та потенційним впливом на предмет спору.
35. Відтак, як зауважує Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського», жодних змін чи доповнень у Договір, зокрема, щодо пункту 3.2.13 Договору (виключення цього пункту чи викладення його в новій редакції), сторони не вносили, у зв`язку із чим відсутні підстави вважати, що відповідач задовольнив вимогу Позивача після пред`явлення позову.
36. Більше того, Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» звертає увагу колегії суддів на те, що у відзиві на позовну заяву він заперечував проти позовних вимог та, 
у подальшому, будь-яких заяв про визнання позовних вимог чи їх задоволення не подавав, а відтак не задовольняв вимог позивача, що свідчить про те, що позивач на власний розсуд відмовився від позову.
37. Вищезазначене у своїй сукупності, на переконання відповідача, свідчить, що посилання позивача на те, що відповідач задовольнив позовні вимоги, затвердивши вказане положення про користування гуртожитками, є виключно домислами сторони позивача.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
38. Судами попередніх інстанцій встановлено та не оспорюється заявником касаційної скарги, що у липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» про зміну договору найму, у якому просив суд:
визнати незаконним пункт 3.2.13 Договору №64 про надання послуг користування (найму) жилим приміщенням у гуртожитку КПІ ім. І. Сікорського, укладеного 02 вересня 2024 року між позивачем та відповідачем;
зобов`язати відповідача утримуватися від включення пункту аналогічного змісту при повторному заключенні договорів найму житлового приміщення 
в гуртожитку;
стягнути з відповідача на його користь позивача 10 000,00 грн компенсації моральної шкоди.
Також у змісті позову ОСОБА_1 просив суд вжити заходи забезпечення позову у справі шляхом заборони відповідачеві вимагати виконання оспорюваного пункту 3.2.13 до моменту набрання чинності рішенням суду за цим позовом.
39. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 листопада 
2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.
Запропоновано позивачеві уточнити зміст позовної заяви та надати відповідні докази на підтвердження позовних вимог.
40. На виконання ухвали суду про залишення позову без руху ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у змісті якої, зокрема, просив суд виключити з позовної заяви вимогу про стягнення моральної шкоди.
41. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 
2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.
42. 11 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про повернення судового збору та відмову від позову у повному обсязі, у змісті якої порушив перед судом питання про повернення йому 1 211,30 грн судового збору, сплаченого за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди, та стягнення з відповідача на його користь 3 028,00 грн сплаченого судового збору.
43. Вимогу про повернення йому 1 211,30 грн судового збору, сплаченого за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди, обґрунтовував тим, що він до відкриття провадження у справі відмовився від вищевказаної позовної вимоги, а тому вважав наявними підстави для повернення на його користь судового збору, сплаченого за вищевказаною вимогою з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
44. На обґрунтування вимог заяви в частині стягнення з відповідача на його користь сплаченого судового збору у розмірі 3 028,00 грн вказував, що після відкриття провадження у справі відповідачем було припинено його незаконну поведінку, яка стала причиною подання позову. 
45. Відтак, наказом відповідача №НОД/86/25 від 03 лютого 2025 року «Про затвердження Положення про користування гуртожитками студентського містечка Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» (режим доступу: https://document.kpi.ua/2025_HOD-86) затверджено нове Положення про користування гуртожитками студентського містечка, змістом пункту 5.7 якого встановив, що: «залучення мешканців гуртожитку до виконання будь-яких робіт з його благоустрою та/або прилеглої території може здійснюватися виключно за їх згодою на добровільних засадах».
46. А відтак, вважав наявними підстави для стягнення саме з відповідача на його користь понесених ним у справі витрат на підставі частини третьої 
статті 142 ЦПК України.
Позиція Верховного Суду
47. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
48. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
49. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
50. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
51. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
52. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
53. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
54. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
55. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
56. Предметом касаційного оскарження у справі є ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі у зв`язку із відмовою позивача від позову в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат у справі та постанова апеляційного суду за результатами перегляду останньої.
57. Водночас, як убачається зі змісту касаційної скарги, заявник оскаржує висновки судів попередніх інстанцій лише у частині повернення судового збору за рахунок держави, вважаючи наявними підстави для стягнення понесених судових витрат саме з відповідача.
58. Також заявник не погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для відшкодування судового збору за рахунок відповідача та, як наслідок, щодо наявності у нього права звернутися до суду із заявою про повернення судового збору.
59. Таким чином, судові рішення переглядаються колегією суддів виключно 
у вищевказаній частині.
60. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (стаття 133 ЦПК України).
61. Згідно з частиною першою статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
62. Частиною третьою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, 
а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
63. У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року в справі 
№ 688/3546/19 (провадження № 61-5975св20) вказано, що «частиною третьою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. […] Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що досягнення відповідачами згоди про розірвання договору, після пред`явлення позову про визнання цього договору недійсним, не є добровільним задоволенням вимог позивача відповідачами, а тому відсутні підстави для покладення обов`язку на сторону відповідача по відшкодуванню усіх витрат, понесених позивачем у справі відповідно до положень частини третьої статті 142 ЦПК України. Такий висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі 
№ 688/3712/19 (провадження № 61-6211св20), від 08 липня 2020 року у справі № 688/3320/19-ц (провадження № 61-6830св20), від 24 липня 2020 року у справі № 688/3361/19 (провадження № 61-6828св20), від 09 липня 2020 року у справі № 688/3556/19-ц (провадження № 61-7919св20); від 23 липня 2020 року у справі № 688/3708/19 (провадження № 61-6758св20), від 11 січня 2021 року у справі 
№ 688/3359/19 (провадження № 61-6973св20)».
64. Відтак, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , з урахуванням відмови від позовної вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди, просив суд:
визнати незаконним пункт 3.2.13 Договору №64 про надання послуг користування (найму) жилим приміщенням у гуртожитку КПІ ім. І. Сікорського, укладеного 02 вересня 2024 року між позивачем та відповідачем;
зобов`язати відповідача утримуватися від включення пункту аналогічного змісту при повторному заключенні договорів найму житлового приміщення 
в гуртожитку.
65. Водночас у березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про повернення судового збору та відмову від позову у повному обсязі, яка була мотивована тим, що після відкриття провадження у справі відповідачем було припинено його незаконну поведінку, яка стала причиною подання позову, оскільки наказом відповідача №НОД/86/25 від 03 лютого 2025 року «Про затвердження Положення про користування гуртожитками студентського містечка Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» (режим доступу: https://document.kpi.ua/2025_HOD-86) затверджено нове Положення про користування гуртожитками студентського містечка, згідно з пунктом 5.7 якого «залучення мешканців гуртожитку до виконання будь-яких робіт з його благоустрою та/або прилеглої території може здійснюватися виключно за їх згодою на добровільних засадах».
66. Водночас колегія суддів зауважує, що видання відповідачем зазначеного наказу після відкриття провадження у справі не є процесуальною дією, яка свідчить про задоволення позовних вимог, зокрема про визнання незаконним пункту 3.2.13 Договору № 64 та зобов`язання відповідача утримуватися від включення аналогічних умов при повторному укладенні договорів найму житлового приміщення в гуртожитку.
67. За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодовувати витрати, понесені позивачем у справі, відповідно до частини третьої статті 142 ЦПК України, про що обґрунтовано зауважено судами попередніх інстанцій.
68. Таким чином, врахувавши вищевказані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для здійснення судових витрат, понесених стороною позивача у справі з підстав, передбачених частиною першою статті 142 ЦПК України та, як наслідок, повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
69. Відтак доводи касаційної скарги у вищевказаній частині не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді справи.
70. Щодо висновків апеляційного суду про можливість повернення судового збору заявникові апеляційної скарги на підставі пункту 1 частини першої 
статті 7 Закону України «Про судовий збір» колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
71. Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року оскаржувалась ОСОБА_1 виключно в частині вирішення питання щодо судових витрат.
72. Відтак, врахувавши, що предметом апеляційного перегляду хоча і була ухвала районного суду про закриття провадження у справі, проте виключно 
у частині вирішення питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку що судовий збір за оскарження останньої не підлягав сплаті та, як наслідок, що сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги може бути повернутий апеляційним судом у разі виконання вимог пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір».
73. Схожі висновки викладалися Верховним Судом у змісті постанови 
від 27 січня 2021 року в справі № 761/27177/14-ц (провадження 
№ 61-17058св19) у змісті якої зауважено, що: «у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір. Залишаючи без руху та повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у зв`язку з несплатою судового збору, суд апеляційної інстанції не врахував, що оскаржена ухвала суду першої інстанції стосується відмови 
у поверненні судового збору, а тому подана на цю ухвалу апеляційна скарга не підлягає сплаті судовим збором».
74. З урахуванням вищевикладеного доводи касаційної скарги 
у вищевказаній частині також не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді справи.
75. Підсумовуючи, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
76. Більше того, оскільки наведені в касаційній скарзі доводи фактично були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, на переконання Верховного Суду відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявниці. 
77. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
78. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ 
у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
79. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236)).
80. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року 
у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява № 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
81. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
82. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
83. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
84. Додатково колегія суддів зауважує наступне.
85. Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (пункт 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір»).
86. З огляду на вищезазначене, а також врахувавши предмет касаційного перегляду, колегія суддів звертає увагу заявника касаційної скарги на наявність у нього права звернутися до суду із заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору.
87. Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 
2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 травня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: Н. Ю. Сакара
О. М. Осіян
В. В. Сердюк