Справа № 559/5714/25 
Провадження № 2/559/727/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року          місто Дубно
Дубенський міськрайонний суд Рівненської області у складі головуючої судді Жуковської О.Ю., з участю секретаря судового засідання Джигирей В.В., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна бувшого подружжя, -
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції сторін.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна бувшого подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 21.02.2017, який рішенням суду від 24.03.2025 розірвано. За час перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль Citroen C3, VIN/код НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , 2003 року випуску. При купівлі автомобіля сторонами було погоджено зареєструвати його на дружину. Позивач є військовослужбовцем, проходить військову службу з 2022 року. Фактично з 2022 року бувша дружина користувалася автомобілем одноосібно. Після розірвання шлюбу відповідачка відразу відчужила спільний автомобіль без його згоди та відома. Про це позивач дізнався 12.06.2025. Позивач не заперечував проти того, що автомобіль залишиться у відповідачки та вона буде користуватися ним поки він проходить службу, однак він не згідний на те, що бувша дружина відчужила спільне майно без його відома, тому він як співвласник майна має право на компенсацію вартості даного автомобіля. Згідно висновку експерта ринкова вартість спірного автомобіля становить 131 590 грн. Просить стягнути з відповідача компенсацію вартості спільного майна подружжя - частини транспортного засобу у розмірі 65795 грн., а також судові витрати у справі. 
Відповідачка подала відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає у повному обсязі. У відзиві вказує, що вона дійсно перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі, однак повністю заперечує той факт, що ними було придбано автомобіль Citroen C3, д.н.з. НОМЕР_2 , тим більше за спільні кошти подружжя. І що між ними було якесь погодження зареєструвати його на неї. Зазначає, що спірний автомобіль відповідачку попросив купити її батько, який проживав за кордоном, однак з метою економії хотів скористатися законом про безмитне ввезення авто на територію України. 01.06.2022 відповідачка знайшла відповідний автомобіль та за погодження з батьком 15.06.2022 придбала його у Хоміцької Аліни ЗА 1550 Євро та самостійно пригнала його з Польщі в Україну та тимчасово зареєструвала на своє ім`я. Після цього, батько відповідачки переказав на її банківський рахунок власні кошти у розмірі 1500 Євро. Таким чином, спірний автомобіль був придбаний не за спільні з позивачем кошти, а за кошти її батька. По прибуттю в Україну батько відповідачки користувався вказаним т/з, надаючи таку змогу і відповідачці, а в червні 2025 року наполіг, щоб вона його продала. Продаж автомобіля відбувся через комісійну організацію ТОВ «Укртрансфінгруп» ОСОБА_3 за 42 500 грн. Всі гроші, вилучені за автомобіль були повернуті батькові відповідачки. Тому відповідачка заперечує той факт, що вартість не оглянутого експертом автомобіля може становити 2560 Євро. Просить у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Відповідач правом на подання відповіді на відзив у встановлений законом строк не скористався.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 
Ухвалою суду від 30.12.2025 відкрито провадження у справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Крім того, вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів.
Відповідачка ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримала 04.03.2026, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Свою позицію виклала у відзиві на позовну заяву, додаткових заяв та клопотань до суду не надходило.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 2017 року. Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 24 березня 2025 року шлюб між сторонам розірвано (а.с.10).
Зі змісту позовної заяви слідує, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль Citroen C3, VIN/код НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , 2003 року випуску. Згідно свідоцтва про реєстрацію т/з серії НОМЕР_3 , вказаний автомобіль зареєстрований в Україні 23.06.2022. Власником т/з є ОСОБА_2 (а.с.18-19).
Згідно висновку експерта №3005 за результатами експертного авто товарознавчого дослідження від 10.10.2025, середньо ринкова вартість автомобіля Citroen C3, VIN/код НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , 2003 року випуску станом на12.06.2025 становить 131 590 грн. (а.с.11-14).
Відповідно до рухунка-фактури від 09.10.2025, вартість експертного дослідження становить 1500 грн. (а.с.15).
Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_4 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.35,36,38). При цьому, зі змісту відзиву на позовну заяву слідує, що ОСОБА_5 проживає та працює за кордоном (Республіка Португалія).
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву вказує, що спірний автомобіль було придбано нею для її батька та за його власні кошти. 
З наданих відповідачкою переписок у застосунку «Viber» вбачається, що дійсно 01.06.2022 наявний діалог щодо купівлі автомобіля, який перебуває на території Польщі, узгоджено ціну покупки зі всіма супутніми витратами 1550 Євро та можливих варіантів його доставки в Україну. Також, домовлено, що ОСОБА_2 замовила квиток на автобус, який мав виїжджати з міста Дубно 15.06.2022 о 00:05 год. та прибути в Хелм о 06.40 год. (а.с.39-41). 
У паспорті громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 ОСОБА_2 наявна відмітка про виїзд з України 15.06.2022 та в`їзд в Україну 16.06.2022. А також відповідні відмітки про проходження митного контролю на іноземному свідоцтві про реєстрацію т/з Citroen C3, та митній декларації (а.с.44, 44 зворот, 45-47).
Згідно тимчасового посвідчення про реєстрацію т/з серії НОМЕР_5 , легковий автомобіль Citroen C3, VIN/код НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , переміщений через митний кордон України 16.06.2022, ввезений в Україну гр. ОСОБА_2 (а.с.48).
З інформації про проведені операції у АТ КБ «Приватбанк» за грошовими переказами за період з 01.06.2022 по 15.06.2022 вбачається, що ОСОБА_5 здійснив переказ отримувачу ОСОБА_2 з пункту системи WesternUnion PT, а саме: 05.06.2022 у розмірі 750 Євро та 09.06.2022 у розмірі 750 Євро, всього сума отриманих міжнародних переказів 1500 Євро (а.с.42).
23.06.2022 автомобіль Citroen C3, д.н.з. НОМЕР_2 зареєстрований в Україні на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію т/з серії НОМЕР_3 .
11.06.2025 між ТОВ «Укртрансфінгруп» в особі Чирука Олександра Георгійовича та ОСОБА_2 було укладено Договір комісії №1225 щодо продажу транспортного засобу Citroen C3, 2003 року випуску, синього кольору, VIN/код НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . За ціною 42 500 грн. (а.с.51).
В подальшому, 12.06.2025 вказаний т/з було придбано ОСОБА_6 згідно Договору купівлі-продажу №1225, укладеного з ТОВ «Укртрансфінгруп» в особі Чирука Олександра Георгійовича. За домовленістю сторін ціна т/з складає 42500 грн. (а.с.49-50).
Також, в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_4 , посвідчена приватним нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Пришко О.О. від 09.03.2026, у якій останній повністю підтверджує позицію доньки ОСОБА_2 та зазначає, що звернувся до доньки з проханням знайти і придбати т/з в Європі, пригнати його без сплати відповідного мита, для його власних потреб в межах 1500 Євро. В червні 2022 року ОСОБА_7 знайшла автомобіль Citroen C3, узгодила з ним в телефонному режим всі істотні умови і він переказав їй на банківський рахунок власні кошти в сумі 1500 Євро для придбання автомобіля, що вона і зробила. В червні 2025 року він наполіг продати автомобіль Citroen C3. Продаж т/з відбувся через комісійну організацію ОСОБА_6 за 42500 грн. Гроші, виручені за продаж автомобіля були повернуті йому (а.с.37).
IV. Норми права, які застосував суд.
Згідно з частиною 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24.05.2017 року.
Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. 
Відповідно до частин 1-3 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до положень частини 1 статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.02.2021 у справі №264/2232/19, конструкція статті 60 Сімейного кодексу України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
При цьому, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (постанова ВС від 09 липня 2021 року у справі №161/8116/19, провадження №61-22259св19).
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 зазначено, що судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У ст. 68 СК України, зазначається, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Приписами частин 1 та 2 статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.
Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), і підстав для відступу від такої позиції не вбачається.
Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
На позивача покладений обов`язок довести в суді за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини, на які він посилається як на підставу свої вимог.
У ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства відносяться справедливість, добросовісність та розумність.
Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, добросовісність розуміється як стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), що ґрунтується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
V. Мотивована оцінка і висновки суду.
Згідно положень СК України, майно вважається спільним лише за умови, що воно набуте за рахунок спільної праці та спільних грошей. Статус спільної сумісної власності визначається не лише фактом придбання майна під час шлюбу, а й спільністю джерел його придбання. Якщо майно придбане за рахунок коштів, які належали одному з подружжя особисто або були передані третіми особами для конкретної мети, таке майно не є спільним. Сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення його до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2017 по 2025 рік та дійсно, у 2022 році, тобто під час перебування у шлюбі, відповідачкою було придбано автомобіль марки Citroen C3, д.н.з. НОМЕР_2 . Разом з тим, ОСОБА_2 повністю заперечує факт придбання вказаного т/з за спільні кошти подружжя. З наданих стороною відповідачки доказів вбачається, що спірний автомобіль остання придбала на прохання її батька ОСОБА_4 , за його власні кошти. Зокрема, ОСОБА_2 знайшла відповідний автомобіль, домовилася про ціну, оплату та спосіб його доставки в Україну. Матеріали справи містять беззаперечні докази перерахунку ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_2 у розмірі 1500 Євро, за які остання і придбала автомобіль. В подальшому, 15.06.2022 сама особисто здійснила виїзд за кордон та ввезла т/з Citroen C3 на територію України. 23.06.2022 т/з було зареєстровано на ОСОБА_2 , та у червні 2025 року від імені відповідачки як власника т/з було укладено Договір комісії, за яким спірний автомобіль було відчужено третій особі, а виручка від продажу передану батьку відповідачки.
На переконання суду, реєстрація автомобіля на ім`я ОСОБА_2 мала формальний характер, що не змінює правової природи походження коштів. Відповідачкою надано достатні та достовірні докази, які підтверджують, що джерелом придбання автомобіля були кошти третьої особи (батька відповідачки) що повністю спростовує участь позивача у формуванні цього майна. Зазначені обставини також підтвердив і сам ОСОБА_4 у наданій до суду нотаріально посвідченій заяві. Отже, автомобіль не є результатом спільної праці та спільних грошових внесків подружжя.
Суд зазначає, що згідно ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона несе ризик наслідків вчинення або невчинення нею процесуальних дій. Відповідачкою було подано відзив, у якому викладено обґрунтовані заперечення та надано докази походження коштів на автомобіль від третьої особи. При цьому, позивач, будучи належним чином повідомленим про аргументи ОСОБА_2 , відповіді на відзив не надав та не спростував викладені у ньому факти. За таких обставин суд вважає доводи відповідачки переконливими і саме відповідачка довела обгрунтованість своїх заперечень суду.
Враховуючи пасивну процесуальну поведінку позивача та відсутність з його боку доказів на спростування тверджень про купівлю авто за кошти третьої особи, суд вважає презумпцію спільної сумісної власності повністю спростованою, а тому позовні вимоги про поділ т/з є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. 4, 10, 18, 44, 76, 81, 88, 95, 133, 141, 223, 258, 263-265 ЦПК України, ст. 69, 70, 71, 83, 364, 365 ЦК України, суд,- 
УХВАЛИВ:
У задоволені позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна бувшого подружжя – відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання до Рівненського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 . 
Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Суддя О.Ю. Жуковська