Справа № 703/7499/25 
2/703/334/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Волосовського В.В.,
за участю секретаря судового засідання Похітон Я.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-
встановив:
ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» через систему «Електронний суд» звернулося до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №43229 від 11 грудня 2018 року у розмірі 20420 грн. 00 коп. з підстав невиконання його умов та стягнути з відповідача понесені судові витрати по оплаті судового збору та витрати за надання правничої допомоги.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11 грудня 2018 року між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №43229 від 11.12.2018 року в електронній формі. На підставі зазначеного договору позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 4000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%.
Позивач вказує, що свої зобов`язання перед відповідачем він виконав у повному обсязі та 11 грудня 2018 року надав відповідачу кредит в розмірі 4000 грн.. шляхом перерахування коштів на платіжну картку, зазначену позичальником в договорі, натомість відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову утворилась заборгованість у розмірі 20420 грн. 00 коп., з яких: 4000 грн. 00 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 16420 грн. 00 коп. – заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.
Посилаючись на вказані обставини та те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за вищевказаним кредитним договором не погашає, що є порушенням законних прав ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №43229 від 11 грудня 2018 року у розмірі 20420 грн. 00 коп. та стягнути з відповідача понесені судові витрати по оплаті судового збору та витрати за надання правничої допомоги.
Ухвалою судді від 15 грудня 2025 року призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу – для надання відповіді на відзив.
Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, відповідач подала 06 лютого подала до суду письмові пояснення а також відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 10 лютого 2026 року, у яких позовні вимоги визнала частково та не заперечувала щодо стягнення з неї заборгованості за договором позики №43229 від 11 грудня 2018 року у розмірі 4046 грн. 40 коп., з яких 4000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту та 46 грн. 40 коп. – проценти за користування кредитом. В решті позову просила відмовити. Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві зводяться до такого. 
Так, відповідач підтвердила, що дійсно 11 грудня 2018 року між нею та ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» було укладено електронний договір позики №43229 відповідно до умов якого відповідач отримала позику у сумі 4000 грн 00 коп. Вказує, що внаслідок погіршення її матеріального становища виникла заборгованість за вказаним договором позики. Коли її фінансовий стан покращився, вона виявила намір погасити заборгованість, однак не погоджується із розміром заборгованості, який більше як в 5 разів перевищує розмір позики. У поданому відзиві відповідач стверджує, що відсотки за користування кредитними коштами нараховано поза межами строку дії договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року. Вказує, що згідно умов договору позика надавалася на 30 (тридцять) днів від дати позики. З урахуванням змісту додаткових угод до договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року встановлено строк повернення позики – до 06 квітня 2019 року. Однак, за твердженням відповідача, в порушення вказаних умов договору позивач безпідставно нараховував проценти за договором та комісію за користування коштами поза межами строку дії договору, а саме до 03.08.2019 року, що суперечить вимогам закону та є неправомірним. Окрім того відповідач не погоджується із нарахуванням позивачем комісії, вважає, що встановлюючи щоденне нарахування комісії у розмірі 1,4 % від суми позики позивач фактично здійснює підміну поняття нарахування відсотків за користування позикою, а після закінчення строку дії договору комісія, встановлена п.5.3 договору фактично є штрафною санкцією за невиконання зобов`язань. Вважає, що встановлення щоденної комісії, розмір ставки якої є фіксованим, без врахування реальних оплатних послуг кредитодавця, наданих позичальнику в цій частині є нікчемним, а тому, на переконання відповідача, нарахування комісії є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу відповідача зазначила, що на її переконання, розмір гонорару в заявленому позивачем розмірі є необґрунтованим та завищеним. Вважає, що дана справа належить до категорії нескладних, оскільки вона не потребувала значного обсягу доказів, проведення складних розрахунків чи спеціальних знань. Враховуючи це, заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та часом, необхідним для їх виконання.
17 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, подана представником позивача ОСОБА_2 , в якій останній не погоджуючись із доводами сторони відповідача, викладеними у відзиві зазначив, що аргументи, зазначені відповідачем у відзиві на позовну заяву є безпідставними та такими, що спрямовані на уникнення від відповідальності за невиконане зобов`язання.
У поданій відповіді на відзив представник відповідача наголошує, що відповідачем у відзиві на позовну заяву не оспорюється факт укладання договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року, отримання коштів за ним та сам факт існування заборгованості за цим договором.
Вказує, що сторони договору у п. 1.1.5 визначили строк повернення позики – 09 січня 2019 року. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу нараховано суму відсотків визначених п. 1.1.2.2 в період по 08.01.2019 року, тобто в межах погодженого сторонами строку кредитування. Відомостей про нарахування процентів поза межами строку кредитування розрахунок заборгованості не містить.
За п. 5.3 договору сторони узгодили умови про те, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення. Отже, п. 5.3 договору передбачена відповідальність боржника, яка застосовується з моменту прострочення терміну платежу в разі наявності заборгованості поза межами строку повернення позики, тобто 31.01.2019 року, та яку, як міру відповідальності, сторони визначили у виді підвищеної комісійної винагороди. Умови договору не містять положень обмеження строку відповідальності позичальника, визначеної п. 5.3, а тому з урахуванням порушення Позивачем строків повернення позики та невиконання ним умов договору щодо обов`язку повернення отриманих кредитних коштів, позивачем здійснено нарахування в період після закінчення строку кредитування.
Спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Тобто, за наявності узгоджень між кредитором та позичальником умов договору з нарахування та виплати процентів та комісії, такі суми підлягали відшкодуванню за рахунок особи, що отримала в користування кредитні кошти.
Тому, попередньо ознайомившись з умовами кредитування та підписавши за наведеними умовами договір, Відповідач, як позичальник не лише погодив, а й прийняв до виконання, узгоджені ним з кредитодавцем умови зобов`язання, зокрема, щодо тіла кредиту з нарахуванням на нього фіксованої ставки процентів за користування кредитом та сплатою комісії з суми кредиту.
Відтак, всі нарахування відсотків здійснювались в межах погоджених умов кредитного договору. 
На підставі викладеного представник позивача просив позов задовольнити у повному обсязі та в повному обсязі покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 5000 грн.
Правом на подачу заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористалась.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві та поданій відповіді на відзив просив розглядати справу у його відсутності.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, однак представник відповідача – адвокат Геріх Н.А. у поданому відзиві клопотала про розгляд справи без участі відповідача та її уповноваженого представника, врахувавши позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву. 
У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. 
Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося.
Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.
Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до наступного.
За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.
Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
Кредитний договір є різновидом договору позички, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позички.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання договірних зобов`язань.
Так, 11 грудня 2018 року між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та ОСОБА_1 укладено договір позики №43229 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, створеного за допомогою одноразового персонального ідентифікатора «73475493» (а.с.6-9).
Згідно вказаного договору відповідач отримала кредит в розмірі 4000 грн. (п. 1.1.1 договору) на строк 30 днів зі сплатою відсотків та комісії за користування позикою, на умовах строковості, поворотності та оплатності.
Відповідно до п. 1.1.5 договору строк повернення позики (термін платежу): 09 січня 2019 року. 
Відповідно до п. 1.1.2 договору плата за користування позикою у вигляді: процентів складає 0,3% в день від поточного залишку позики; 1 комісії («комісійна винагорода») складає 1,4% в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору.
Відповідно до п. 3.1.3 договору у разі порушення строку повернення позики, встановленого пп.1.1.5. Договору позикодавець має право нараховувати позичальникові підвищену комісійну винагороду за користування позикою за кожен день прострочення зобов`язання відповідно до пп.5.3. Договору.
Згідно п. 3.1.4 договору у разі порушення строку повернення позики, встановленого пп.1.1.5. Договору позикодавець має право нараховувати позичальникові неустойку у вигляді пені за кожен день прострочення зобов`язання відповідно до пп.5.4. Договору.
Згідно п. 4.2 договору сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно Графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору та розміщується в Особистому кабінеті.
Згідно п. 4.3 договору обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно.
Згідно п. 4.4 договору у разі продовження строку Договору позичальником, – нарахування процентів та комісійної винагороди за Договором після продовження строку здійснюється за фактичну кількість календарних днів на яку продовжено строк Договору.
Згідно п. 9.5 договору сторони підтверджують, що даний електронний Договір та всі додатки до нього має таку саму юридичну силу для сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами сторін, тобто вчинені в простій письмовій формі.
Із дослідженого договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року встановлено, що ОСОБА_1 ознайомлена та згодна з умовами договору, що підтверджується її електронним підписом.
Зокрема, ОСОБА_1 зобов`язалася вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію в порядку визначеному договором (п. 1.1 договору).
Згідно графіку платежів, який є додатком до договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року сторони погодили термін платежу – 09.01.2019 року, сума позики 4000,00 грн., сума нарахованих процентів 348,00 грн., комісійна винагорода за користування позикою 1624,00 грн. всього до сплати 5972,00 грн. Вказаний Графік платежів також підписано електронним підписом – одноразовим ідентифікатором відповідача «73475493».
Окрім того, до підписання договору позики відповідач ознайомилась на сайті позикодавця з умовами договору та підписала електронно-цифровим підписом одноразовим ідентифікатором паспорт позики (а.с.15-17).
В подальшому між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено ряд додаткових угод до договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року, якими було продовжено строк дії договору – «строк повернення позики».
Так, 09 січня 2019 року між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року, за умовами якої строк повернення позики (термін платежу) продовжено до 07 лютого 2019 року. Скасовано Графік платежів до Договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року та викладено його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені в п.1. цієї Додаткової угоди. Інші умови договору залишено без змін (а.с.10-зворот).
Згідно графіку платежів, який є додатком до договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року сторони погодили термін платежу – 07.02.2019 року, сума позики 4000,00 грн., сума нарахованих процентів 348,00 грн., комісійна винагорода за користування позикою 1624,00 грн. всього до сплати 5972,00 грн. Вказаний Графік платежів підписано електронним підписом – одноразовим ідентифікатором відповідача «19489581» (а.с.11-зворот).
07 лютого 2019 року між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року, за умовами якої строк повернення позики (термін платежу) продовжено до 08 березня 2019 року. Скасовано Графік платежів до Договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року та викладено його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені в п.1. цієї Додаткової угоди. Інші умови договору залишено без змін (а.с.12).
Згідно графіку платежів, який є додатком до договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року сторони погодили термін платежу – 08.03.2019 року, сума позики 4000,00 грн., сума нарахованих процентів 348,00 грн., комісійна винагорода за користування позикою 1624,00 грн. всього до сплати 5972,00 грн. Вказаний Графік платежів підписано електронним підписом – одноразовим ідентифікатором відповідача «29691473» (а.с.13).
08 березня 2019 року між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 3 до договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року, за умовами якої строк повернення позики (термін платежу) продовжено до 06 квітня 2019 року. Скасовано Графік платежів до Договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року та викладено його в новій редакції з урахуванням змін та вимог, що викладені в п.1. цієї Додаткової угоди. Інші умови договору залишено без змін (а.с.13-зворот).
Згідно графіку платежів, який є додатком до договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року сторони погодили термін платежу – 06.04.2019 року, сума позики 4000,00 грн., сума нарахованих процентів 348,00 грн., комісійна винагорода за користування позикою 1624,00 грн. всього до сплати 5972,00 грн. Вказаний Графік платежів підписано електронним підписом – одноразовим ідентифікатором відповідача «11218417» (а.с.14-зворот).
Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту/позики, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Зі змісту договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року та додаткових угод до нього вбачається, що при його укладенні позичальником було вказано значну за обсягом і інформативністю кількість особистих даних, зокрема прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки платника податку, адреса реєстрації та місця фактичного проживання, номер мобільного, та електронна адреса.
Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч.7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Положення ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Таким чином, укладаючи договір позики №43229 від 11 грудня 2018 року відповідач та ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» вчинили дії визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписала договір позики та додаткові угоди до нього шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Після чого відповідачу були перераховані кошти, відповідно до умов договору позики шляхом безготівкового переказу на рахунок платіжної карти позичальника.
Свобода договору закріплена у статтях 6 і 627 ЦК України, відповідно до яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості
Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що укладення договору із боку відповідача не було добровільним, відтак уклавши договір на відповідних умовах, керуючись засадами свободи договору, сторони взяли на себе зобов`язання виконувати його. При дослідженні умов укладеного договору не виявлено підстав вважати будь-яку з них такою, що може трактуватися як явно несправедлива у визначенні Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування».
Так, у поданому відзиві відповідач не заперечувала факт укладення договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року із ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», відтак відповідач визнає отримання за даним договором коштів та визнає свою обізнаність щодо умов договору. Таким чином вказані обставини, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.
Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми.
Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» виконав вимоги укладеного між ним та відповідачем кредитного договору та надав відповідачу кредитні кошти, які в цьому договорі зазначені, що не спростовано стороною відповідача.
Надання грошових коштів відповідачу ОСОБА_1 також підтверджується повідомленням ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» № 43229 від 01 вересня 2025 року, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС», діючи на підставі Договору № 04/08-17 ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) від 04.08.2017 року, успішно здійснило платіжну операцію переказу коштів, ініційовану ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» на картковий рахунок отримувача Глигало Олена Сергіївна, номер операції: 118452365, дата проведення платежу: 11.12.2018 року, сума платежу 4000 грн., валюта платежу: гривня UAH, платіжний засіб (метод): карта, банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK, номер банківської картки отримувача коштів НОМЕР_1 (а.с.28).
Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «Мілоан» зобов`язання за договором позики №43229 від 11 грудня 2018 року позикодавцем виконані належним чином та в повному обсязі. Доказів на спростування цього матеріали справи не містять та відповідачем не надано.
Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність укладеного між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та відповідачем у справі – ОСОБА_1 вказаного правочину.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики №43229 від 11 грудня 2018 року заборгованість відповідачем ОСОБА_1 не погашена, залишок заборгованості складає 20420 грн. 00 коп., з яких: 4000 грн. 00 коп. - заборгованість по тілу кредиту; 16420 грн. 00 коп. – заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. (а.с.18-24).
Доказів повного погашення відповідачем ОСОБА_1 заборгованості за вищевказаним договором позики №43229 від 11 грудня 2018 року позивачу матеріали справи не містять. Водночас, із наданого позивачем розрахунку вбачається, що при укладенні між сторонами додаткових угод до договору 09 січня 2019 року, 07 лютого 2019 року та 08 березня 2019 року, якими було пролонговано строк його дії договору позики відповідачем здійснювалось погашення нарахованих відсотків та комісії за договором. Указане, в свою чергу, свідчить про визнання відповідачем умов вказаного договору позики.
Правовою підставою заявлених ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» вимог є положення цивільного законодавства, які регулюють зобов`язальні правовідношення.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 629 ЦПК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Враховуючи вищевикладене, відповідач істотно порушила умови договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року та ст.ст.526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за вказаним договором позики у вигляді тіла кредиту в розмірі 4000 грн. є правомірними та підлягають до задоволення.
Що стосується вимог позивача про стягнення відсотків та комісії за користування кредитом, суд вважає, що такі підлягають до часткового задоволення.
Так, судом встановлено, що за умовами договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року сума позики становить 4000,00 грн, строк кредитування - до 09 січня 2019 року. В подальшому сторонами укладено ряд додаткових угод, за умовами яких строк кредитування (термін платежу) було продовжено. Таким чином сторонами погоджено строк кредитування до 06 квітня 2019 року.
Аналізуючи наведені умови договору щодо строку, на який видається позика, порядку нарахування процентів та комісії, суд приходить до висновку, що у договорі позики №43229 від 11 грудня 2018 року відсутні чіткі і зрозумілі для споживача умови про право кредитодавця нараховувати проценти за фактичне правомірне користування коштами після закінчення строку дії договору, тобто після 06 квітня 2019 року, якою є дата закінчення строку дії договору, доказів пролонгації означеного договору після 06 квітня 2019 року матеріали справи не містять та позивачем не надано.
З умов вказаного договору позики слідує, що його сторони не узгодили належним чином відповідальність за прострочення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України у виді сплати процентів за неправомірне користування кредитом.
При цьому суд зауважує, що комісії (винагороди) за обслуговування кредиту, передбачені договорами, не є відсотками за користування грошовими коштами в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України (ЦК України). Це різні правові категорії. 
У разі прострочення зобов`язань за договором нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625), а не комісія за договором.
Таким чином, кредитор за договором позики №43229 від 11 грудня 2018 року, міг нараховувати відсотки та комісію виключно в межах строку правомірного користування позичальником коштів, а саме у період строку користування кредитом, тобто в період з 11 грудня 2018 року по 06 квітня 2019 року, включно. За вказаних обставин, нарахування відсотків та комісії за вказаним договором починаючи з 06 квітня 2019 року не ґрунтується на умовах указаного договору та вимогах чинного законодавства України, внаслідок чого є безпідставним.
Таким чином, позивач відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитними коштами та комісією у межах погодженого позикодавцем та боржником строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки та комісію.
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Застосовуючи такий підхід в даній справі, судом проведено власний розрахунок суми заборгованості.
Так, за умовами договору позики №43229 від 11 грудня 2018 року та додаткових угод до нього сторони погодили строк користування коштами – до 06 квітня 2019 року, таким чином позивач не мав права нараховувати проценти за користування позикою та комісію після 06 квітня 2019 року. 
Матеріали справи не містять доказів того, що строк кредитування за вказаним договором позики було продовжено після 06 квітня 2019 року, відтак нарахування відсотків та комісії слід здійснювати в межах строку дії договору.
З урахуванням наведеного, загальна сума відсотків, нарахована в межах строку дії договору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 348 грн. 00 коп., комісійна винагорода за користування позикою складає 1624 грн. 00 коп. (Період нарахування відсотків за процентами та комісією, з урахуванням сплачених сум: з 08 березня 2029 року по 06 квітня 2019 року).
Слід також звернути увагу, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не міг ефективно здійснити свої права бути поінформованим про дійсні умови кредитування ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. Договір містить зрозумілий розрахунок лише щодо базового періоду. А тому на думку суду, укладення ОСОБА_1 договору позики із ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» від 11 грудня 2018 року перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.
Таким чином, суд також враховує, що вимога про нарахування та сплату відсотків та комісії, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору про споживчий кредит на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики №43229 від 11 грудня 2018 року у розмірі 5972 грн. 00 коп., з яких: 4000 грн. 00 коп. - розмір заборгованості по тілу позики, 348 грн. 00 коп. - сума нарахованих відсотків в межах строку дії договору позики та 1624 грн. 00 коп. – комісійна винагорода за користування позикою в межах строку дії договору.
У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом, та комісії, нарахованих після закінчення строку дії указаного договору позики, слід відмовити за безпідставністю.
Згідно частин 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Всупереч положень частини 1 статті 81 ЦПК України, відповідачем не надано жодних доказів своєчасного та у повному обсязі виконання умов кредитних договорів, у передбачені ними строки кредити не погашені.
При цьому позивачем були надані належні докази, які містять інформацію щодо предмету доказування та підтверджують законність означених позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідач взятих на себе зобов`язань у строки, передбачені вищевказаним кредитним договором належним чином не виконала, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» є обгрунтованими.
Водночас з врахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» суми заборгованості: за договором позики №43229 від 11 грудня 2018 року у розмірі 5972 грн. 00 коп., з яких: 4000 грн. 00 коп. - розмір заборгованості по тілу позики, 348 грн. 00 коп. - сума нарахованих відсотків в межах строку дії договору позики та 1624 грн. 00 коп. – комісійна винагорода за користування позикою в межах строку дії договору.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, які в цій справі складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. 
Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачений судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп., з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією (а.с.1).
Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 708 грн. 45 коп. (5972 х 2422,4 / 20420 = 708,45).
Щодо розподілу витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
У відповідності до ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.
Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.
Відповідно до положень частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких зокрема відносяться витрати на професійну правничу допомогу, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Судом встановлено, що в позовній заяві ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» зазначало, що вони понесли у зв`язку із пред`явленням даного позову судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., які просять стягнути з відповідача.
Отже, вимога щодо розподілу судових витрат на правову допомогу була заявлена до винесення рішення по суті.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
До суду позивач надав копію договору про надання правової допомоги б/н від 09 липня 2025 року; довіреність від 09.07.2025 року; акт наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правової допомоги від 09 липня 2025 року, відповідно до якого адвокат Рудзей Ю.В. надав, а клієнт - ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», прийняв правову допомогу під час підготовки та направлення позову про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості, відповідно до якого на підготовку позовної заяви адвокатом було витрачено час – 4 год. 00 хв., сума наданих послуг відповідно до договору складає 5000 грн.; (а.с.25,29,30).
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).
Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витратна адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.
Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин та враховуючи, що відповідач просив зменшити розмір заявлених до стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд вважає, що зазначені ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. є завищеними.
Зокрема суд звертає увагу, що справа не входить до категорії складних та розглядалась у спрощеному провадженні, стосується стягнення заборгованості за договором у розмірі менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто у справі незначної складності, з огляду на ціну позову, а тому, підготовка документів для звернення до суду у рамках даної справи в суді не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.
Крім того, послуги надані адвокатом є типовими для позивача оскільки стягнення заборгованості також є предметом діяльності позивача, відповідно не потребують витрати значного часу на складання документів та визначення правових позиції.
З огляду на обставини справи, позицію сторони відповідача, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, тривалість судового розгляду, значення справи для сторін, суд вважає, що розмір витрат позивача є непропорційним до предмету позову, вартість послуг є вочевидь завищеною, тому наявні підстави для часткового їх відшкодування відповідачем, в сумі 3000 грн., що відповідатиме обсягу наданих послуг та вимогам розумності та справедливості.
На підставі зазначеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 526, 546, 548, 549, 610, 626, 628, 629, 638, 1050, 1054-1056 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 137, 141, 206, 264, 265 ЦПК України, статті 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», -
ухвалив:
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» заборгованість за договором позики №43229 від 11.12.2018 року у розмірі в розмірі 5972 грн. 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 708 грн. 45 коп. та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 3000 грн., а всього 9680 (дев`ять тисяч шістсот вісімдесят) грн. 45 (сорок п`ять) коп. 
В решті позову - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 04 травня 2026 року. 
Учасники справи:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ», адреса: 01054, м. Київ, вул. В`ячеслава Липинського, буд.10/1, ЄДРПОУ 41229318.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Головуючий: В. В. Волосовський