ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 травня 2026 року м. Житомир справа № 240/10052/26
категорія 108020200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “РОХО” до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулося товариство з обмеженою відповідальністю “РОХО” із позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області від 24.09.2025 № 0216860402 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 508602 гривні та застосування штрафної санкції в розмірі 50860,20 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що товариство з обмеженою відповідальністю “РОХО” 02.04.2025 уклало договір № 583/25 з державною установою "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України" на постачання автошин всесезонних. 07.05.2025 сторони підписали додаткову угоду. Товариство з обмеженою відповідальністю “РОХО” 19.05.2025 здійснило митне оформлення товару за митною декларацією № 25UA206080003089U1, сплативши ПДВ у сумі 508602,34 гривні. Товар поставлено покупцю, отримано оплату 29.05.2025. У податковій декларації з ПДВ за травень 2025 року, поданій 02.06.2025, заявлено бюджетне відшкодування, за результатами перевірки 16.07.2025 у відшкодуванні відмовлено. У декларації за липень 2025 року, поданій 01.08.2025, повторно заявлено бюджетне відшкодування на суму 508602 гривні. Камеральною перевіркою 01.09.2025 встановлено порушення та 24.09.2025 винесено податкове повідомлення-рішення форми В1 № 0216860402. 10.02.2026 подано уточнюючий розрахунок, яким знято суму до відшкодування, однак в інтегрованій картці платника сформовано податковий борг 559462,20 гривні.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25.03.2026 позовну заяву залишено без руху.
Після усунення недоліків ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 розгляд справи продовжено.
У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 02.04.2026, відповідач зазначив, що товариство з обмеженою відповідальністю “РОХО” 01.08.2025 подало декларацію з ПДВ за липень 2025 року та заяву про бюджетне відшкодування. Камеральною перевіркою 01.09.2025 виявлено завищення податкового кредиту та від`ємного значення на 508602 гривні через неправильне заповнення рядка 16.3 та відсутність деталізації в додатку Д2. 24.09.2025 винесено податкове повідомлення-рішення. Уточнюючий розрахунок від 10.02.2026 не скасовує оскаржуване рішення, оскільки порушення полягало у неправомірному декларуванні. Податковий орган вважає рішення законним. 
Позивач 10.04.2026 подав відповідь на відзив, у якій вказав, що помилки у декларації за липень 2025 року були технічними, не призвели до завищення від`ємного значення та не спричинили втрат для бюджету. Податкове повідомлення-рішення В3 від 31.07.2025 було узгоджене на момент перевірки. Уточнюючий розрахунок від 10.02.2026 свідчить про добросовісність платника. Відсутність деталізації в графі 9 додатка Д2 є формальним недоліком. Реальність операцій підтверджена документами, сплатою ПДВ при митному оформленні та даними СЕА ПДВ.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.
На підставі даних податкової декларації з ПДВ за липень 2025 року товариства з обмеженою відповідальністю “РОХО” (ЄДРПОУ 45708149), поданої 01.08.2025 за № 9227476884, та заяви про повернення суми бюджетного відшкодування Головним управлінням ДПС у Житомирській області проведено камеральну перевірку з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника.
За результатами зазначеної перевірки контролюючим органом складено акт від 01.09.2025 № 18655/06-30-04-02/45708149, в якому зафіксовано, що товариство з обмеженою відповідальністю “РОХО” всупереч вимогам п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, пп. "б" п. 200.4, п. 200.7 ст. 200 Податкового кодексу України та п.п. 4 п. 5 розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з ПДВ завищило від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, а також суму бюджетного відшкодування в розмірі 508602 гривень по декларації з ПДВ за липень 2025 року. Зокрема, порушення полягало у неправильному заповненні рядка 16.3 декларації, відсутності повної деталізації від`ємного значення в таблиці 1 додатка 2 (Д2) (графа 9), а також у включенні до податкового кредиту суми за результатами попередньої перевірки, яка на момент подання декларації не була узгоджена.
На підставі зазначених даних контролюючий орган 24.09.2025 прийняв податкове повідомлення-рішення форми "В1" № 0216860402, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 508602 гривні та застосовано штрафну санкцію в розмірі 50860,20 гривень.
Товариство з обмеженою відповідальністю “РОХО” 10.02.2026 подало уточнюючий розрахунок податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок № 9022650329 за період липень 2025 року, яким знято суму бюджетного відшкодування в розмірі 508602 гривень. Після подання уточнюючого розрахунку в інтегрованій картці платника податків сформовано податковий борг у розмірі 559462,20 гривень (508602 гривні - основне зобов`язання та 50860,20 гривень - штрафні санкції).
Листом Головного управління ДПС у Житомирській області від 25.02.2026 № 6400/6/06-30-04-02-08 платнику відмовлено у коригуванні даних інтегрованої картки платника податків щодо зазначеного боргу.
Вважаючи податкове повідомлення-рішення від 24.09.2025 № 0216860402 протиправним, товариство з обмеженою відповідальністю “РОХО” звернулося до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Податковий кодекс України (далі - ПК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 ПК України).
Як закріплено у підпункті 9.1.3 пункту 9.1 статті 9 ПК України, податок на додану вартість належить до загальнодержавних податків.
Податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V ПК України (підпункт 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з розділом V ПК України.
Відповідно до підпункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.
Підпунктом "а" пункту 185.1 статті 185 ПК України закріплено, що об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Положеннями статті 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.
Стаття 200 ПК України регулює механізм бюджетного відшкодування ПДВ. Відповідно до пункту 200.1 цієї статті сума податку, що підлягає бюджетному відшкодуванню, визначається як від`ємна різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. Підпункт "б" пункту 200.4 статті 200 ПК України встановлює, що від`ємне значення підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації.
Пункт 200.7 статті 200 ПК України визначає, що особа, яка має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняла відповідне рішення, подає контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у самій декларації. Відповідно до пункту 200.10 статті 200 ПК України контролюючий орган проводить камеральну перевірку даних податкової декларації або уточнюючих розрахунків, а платники, які мають право на бюджетне відшкодування та подали відповідну заяву, отримують відшкодування у разі узгодження контролюючим органом заявленої суми за результатами такої перевірки.
Пункт 198.1 статті 198 ПК України встановлює, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Пункт 198.2 статті 198 ПК України визначає дату виникнення права на податковий кредит - дата тієї події, що відбулась раніше: або дата списання коштів з банківського рахунку платника на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником товарів/послуг. Для операцій із ввезення товарів на митну територію України датою виникнення права на податковий кредит є дата сплати ПДВ за митними деклараціями.
Пункт 198.6 статті 198 ПК України встановлює, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. 
Підпункт "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України, а також постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2024 № 831, встановлюють нульову ставку ПДВ для операцій з постачання товарів безпосередньо державним замовникам для задоволення потреб, пов`язаних із забезпеченням оборони держави та діяльності правоохоронних органів. 
Ця ставка означає, що платник ПДВ нараховує податок за ставкою 0% при реалізації, але зберігає право на податковий кредит, сформований у зв`язку із придбанням (зокрема ввезенням) відповідних товарів. 
Підпункт 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначає камеральну перевірку як перевірку, що проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування ПДВ, Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій. Принципово важливим є те, що при камеральній перевірці не підлягають аналізу первинні бухгалтерські документи - цей вид перевірки обмежений суворо встановленим колом джерел інформації. Пункт 76.1 статті 76 ПК України передбачає, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника або направлення на її проведення, а згода платника та його присутність не є обов`язковими.
За змістом підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною є перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплата всіх передбачених Кодексом податків та зборів, і яка проводиться, зокрема, на підставі первинних документів. 
Пункт 50.2 статті 50 ПК України встановлює, що платник податків під час проведення документальних планових та позапланових перевірок не має права подавати уточнюючі розрахунки до поданих ним раніше податкових декларацій за звітний (податковий) період, який перевіряється. Водночас ця стаття не поширює вказане обмеження на камеральні перевірки - вона обмежує право на подання уточнюючих розрахунків виключно під час документальних перевірок. Відповідно, проведення камеральної перевірки не може розцінюватися як юридичний факт, з настанням якого припиняється право платника подавати уточнюючі розрахунки до декларації, що перевіряється. 
Законом України від 30.06.2023 № 3219-ІХ Кодекс доповнено підпунктом 69.38 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення", відповідно до якого тимчасово, на період з 01.08.2023 до припинення або скасування воєнного стану на території України, у разі самостійного виправлення платником податків з дотриманням порядку, вимог та обмежень, визначених статтею 50 Кодексу, помилок, що призвели до заниження податкового зобов`язання, такий платник звільняється від нарахування та сплати штрафних санкцій, передбачених пунктом 50.1 статті 50 цього Кодексу, та пені. 
Пункт 123.1 статті 123 ПК України передбачає, що вчинення платником податків діянь, що зумовили зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми ПДВ платника на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 10 відсотків завищеної суми бюджетного відшкодування. Принципово важливо, що диспозиція цієї норми пов`язує відповідальність із вчиненням конкретного діяння - умисного або необережного завищення заявленої суми. 
Пункт 123.2 статті 123 ПК України встановлює підвищений розмір штрафу (25%) у разі, якщо відповідне діяння вчинено умисно. 
Наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 за № 159/28289, затверджено Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість (далі - Порядок № 21). 
Підпункт 5 пункту 4 розділу V Порядку № 21 визначає, що у рядку 16.3 декларації вказується сума збільшення/зменшення від`ємного значення, узгоджена за результатами перевірки контролюючого органу, у звітному (податковому) періоді, на який припадає день узгодження податкового повідомлення-рішення, враховуючи процедури адміністративного оскарження відповідно до статті 56 розділу II Кодексу. У таблиці 1 Додатка 2 (Д2) до декларації здійснюється повна деталізація (розшифровка) від`ємного значення, зазначеного у рядку 19 декларації. У графі 9 таблиці 1 Д2 зазначається сума, задекларована до бюджетного відшкодування у декларації за поточний звітний (податковий) період, фактично сплачена отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному (податкових) періодах постачальникам товарів/послуг або до Державного бюджету України. Порядок передбачає також, що у рядку 16.3 обов`язково зазначаються дата складання і присвоєний номер відповідного податкового повідомлення-рішення, на підставі якого робиться запис. 
Матеріалами справи встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю "РОХО" у квітні 2025 року уклало Договір про закупівлю товарів № 583/25 від 02.04.2025 з Державною установою "Центр обслуговування підрозділів Національної поліції України", предметом якого є постачання автошин всесезонних у кількості 87 штук. Загальна ціна договору (з урахуванням додаткової угоди від 07.05.2025 № 2) становить 3084499,74 грн з нульовою ставкою ПДВ. Застосування нульової ставки ПДВ до цієї операції ґрунтується на підпункті "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України та постанові Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 (зі змінами від 18.07.2024 № 831), оскільки покупець є державною установою, що забезпечує потреби правоохоронних органів.
З метою виконання цього договору товариство придбало товар у турецького виробника "PETLAS LASTIK SANAYI VE TICARET A.S" та здійснило митне оформлення ввезеного товару. 19.05.2025 декларантом подано митну декларацію № 25UA206080003089U1, у розділі 47 якої розрахована сума митних платежів: митний збір (код 020) у розмірі 166365,25 грн та ПДВ 20% (код 028) у розмірі 508602,34 грн від бази нарахування 2543011,71 грн. Зазначені суми ПДВ фактично сплачені до Державного бюджету України двома платіжними інструкціями: № 69 від 19.05.2025 на суму 673350,00 грн (включно з митним збором та частиною ПДВ) та № 70 від 20.05.2025 на суму 1617,59 грн. Жодних заперечень щодо самого факту та розміру сплаченого ПДВ відповідачем у матеріалах справи не заявлено та не доведено.
Товар поставлений покупцю 25.05.2025 згідно з видатковою накладною № 1, оплата надійшла 29.05.2025 у повній сумі 3084499,74 грн без ПДВ. 
Таким чином, виникла ситуація, передбачена механізмом нульової ставки ПДВ: позивач сплатив до бюджету 508 602,34 грн ПДВ при ввезенні товару, але не нарахував жодної суми ПДВ при його реалізації (нульова ставка), внаслідок чого утворилось від`ємне значення ПДВ на ту саму суму. Ця сума підлягала бюджетному відшкодуванню відповідно до підпункту "б" пункту 200.4 статті 200 ПК України, оскільки ПДВ при імпорті фактично сплачено до Державного бюджету, що підтверджується митною декларацією та платіжними документами.
Первинна декларація з ПДВ за травень 2025 року (від 02.06.2025 № 1955382774) містила технічну помилку при заповненні рядка 19.1: позивач зазначив обсяг вивезення товарів за межі митної території України (рядок, що стосується експорту) замість обсягу постачання товарів, що оподатковується за нульовою ставкою (відповідний рядок для внутрішніх постачань із застосуванням нульової ставки). Ця описка в рядку декларації не впливала на правову природу та суму від`ємного значення ПДВ, але призвела до формальної невідповідності між задекларованою підставою та фактичними обставинами операції.
За результатами документальної позапланової виїзної перевірки (акт від 16.07.2025 № 15811/06-30-07-05/45708149) контролюючий орган відмовив у бюджетному відшкодуванні у сумі 508602 грн та виніс податкове повідомлення-рішення форми "В3" № 00179270705 від 31.07.2025. Відмова була мотивована саме помилкою при заповненні рядка декларації. Хоч таке рішення і є предметом окремих правовідносин, для цілей вирішення даної справи важливо зазначити, що це податкове повідомлення-рішення форми "В3" встановило факт невключення суми 508602 грн до бюджетного відшкодування за декларацією травня 2025 року, але не заперечувало реальності господарської операції та фактичної сплати ПДВ до бюджету.
Позивач подав декларацію з ПДВ за липень 2025 року (від 01.08.2025 № 9227476884), в якій повторно заявив суму 508602 грн до бюджетного відшкодування. Для цього позивач скористався механізмом рядка 16.3, відображаючи суму за податковим повідомленням-рішенням форми "В3" № 00179270705 від 31.07.2025 як збільшення залишку від`ємного значення за результатами перевірки контролюючого органу. Однак при заповненні цього рядка позивач допустив помилку, зазначивши номер податкового повідомлення-рішення як "№ 9155382774 від 31.07.2025" замість правильного "№ 00179270705 від 31.07.2025". Крім того, у Додатку 2 (Д2) до декларації у графі 9 таблиці 1 відсутня повна деталізація від`ємного значення, зазначеного у рядку 19 декларації, яке заявляється до бюджетного відшкодування у рядку 20.2 декларації у сумі 508602 грн.
Суд вважає за необхідне ретельно проаналізувати правову природу цих помилок та їх вплив на законність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення форми "В1".
Перша помилка - неправильно зазначений номер податкового повідомлення-рішення у рядку 16.3 (вказано "9155382774" замість "00179270705"). Сам відповідач у відзиві на позовну заяву визнає, що ТОВ "РОХО" в рядку 16.3 задекларовано суму 508602 грн, що відповідає сумі за податковим повідомленням-рішенням форми "В3" від 31.07.2025. Тобто суму відображено правильно, правильно вказано форму податкового повідомлення-рішення та дату; помилка стосується виключно числового реквізиту - номера документа. Ця помилка є суто технічною (арифметичною) опискою у реквізиті, яка не змінює природи задекларованої операції та не впливає на визначення розміру від`ємного значення. Наявність самого податкового повідомлення-рішення форми "В3" № 00179270705 від 31.07.2025, його зміст та сума підтверджені власними даними автоматизованих інформаційно-комунікаційних систем ДПС України.
Друга помилка - відсутність деталізації у графі 9 Додатка 2 (Д2). Суд звертає увагу, що ця обставина стосується технічного аспекту заповнення форми звітності, а не матеріальних підстав права на відшкодування. При камеральній перевірці відповідач мав у своєму розпорядженні повний масив даних з системи електронного адміністрування ПДВ, Єдиного реєстру податкових накладних та митних декларацій, що дозволяло повністю верифікувати фактичну сплату ПДВ при ввезенні товару без звернення до первинних документів. Сам відповідач у своєму відзиві вказує, що "станом на дату подання податкової декларації за липень 2025 року за даними системи електронного адміністрування сума ліміту становить 516591 грн", що є вищою за заявлену суму відшкодування, і це свідчить про технічну можливість здійснення відшкодування в межах встановлених лімітів.
Ключовим у позиції відповідача є твердження про те, що ТОВ "РОХО" неправомірно відобразило суму за податковим повідомленням-рішенням форми "В3" у рядку 16.3 декларації за липень 2025 року, оскільки це податкове повідомлення-рішення не було узгоджено на момент подання такої декларації - 01.08.2025. 
Судом встановлено, що податкове повідомлення-рішення форми "В3" № 00179270705 вручено ТОВ "РОХО" 31.07.2025. Декларація за липень 2025 року подана 01.08.2025 - тобто наступного дня після вручення податкового повідомлення-рішення. Відповідно до пункту 56.3 ПК України строк для подання скарги становить 10 робочих днів з дня отримання податкового повідомлення-рішення, а узгодження настає на одинадцятий робочий день. Таким чином, на дату подання декларації (01.08.2025) податкове повідомлення-рішення форми "В3" дійсно ще не набуло статусу узгодженого. У цьому відношенні формальна позиція відповідача є технічно коректною: за буквальним змістом підпункту 5 пункту 4 розділу V Порядку № 21 у рядку 16.3 відображається сума, узгоджена за результатами перевірки, у звітному (податковому) періоді, на який припадає день узгодження податкового повідомлення-рішення.
Водночас суд зазначає таке. По-перше, позивач не оскаржував податкове повідомлення-рішення форми "В3" № 00179270705 в адміністративному порядку, тому воно набуло статусу узгодженого вже протягом першої половини серпня 2025 року (на 11-й робочий день від 31.07.2025). Відповідач підтверджує, що проведення камеральної перевірки тривало у період з 21.08.2025 по 01.09.2025, тобто саме тоді, коли процедура узгодження вже була беззастережно завершена. Отже, на момент проведення самої камеральної перевірки та складання акта перевірки (01.09.2025) податкове повідомлення-рішення форми "В3" вже було повністю узгоджено і сума 508602 грн була законно включена до складу від`ємного значення.
По-друге, навіть якщо вважати помилковим саме включення суми до рядка 16.3 декларації за липень (з огляду на те, що узгодження ще не відбулося на момент подання декларації), наслідком такої помилки є виключно передчасне декларування суми, яка в будь-якому разі повинна була відобразитися у декларації наступного звітного (або того ж звітного) місяця після настання узгодження. Ця помилка не породжувала реального завищення права на відшкодування в абсолютному виразі - сума 508602 грн як від`ємне значення ПДВ була безспірно сформованою і підлягала подальшому відшкодуванню; питання лише в тому у якій саме декларації вона мала з`явитися. Збитків державному бюджету у будь-якому сценарії допущена помилка не завдавала.
Суд приходить до висновку, що під час проведення камеральної перевірки відповідач вийшов за межі предмета та можливого інструментарію цього виду перевірки, формулюючи висновки, які фактично стосуються матеріальної правомірності формування позивачем податкового кредиту та заявлення бюджетного відшкодування.
Як встановлено підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 ПК України, камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, зазначених у декларації та даних системи електронного адміністрування ПДВ, ЄРПН та митних декларацій. Камеральна перевірка за своєю природою є перевіркою відповідності задекларованих показників тим даним, які є у розпорядженні контролюючого органу з електронних джерел. Вона не є механізмом встановлення реальності господарських операцій, дослідження первинних документів чи перевірки правомірності застосування тих чи інших ставок та пільг - для цього передбачені документальні перевірки.
Акт камеральної перевірки від 01.09.2025 № 18655/06-30-04-02/45708149 містить висновок про те, що ТОВ "РОХО" всупереч пункту 198.6 статті 198, пункту 200.1, підпункту "б" пункту 200.4, пункту 200.7 статті 200 ПК України та вимог підпункту 4 пункту 5 розділу V Порядку завищило від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту та суму, заявлену до бюджетного відшкодування, у розмірі 508602 грн. Однак у тексті акта перевірки не зазначено, яким чином перевірялись первинні документи, що підтверджують або спростовують право на податковий кредит. Більше того самим відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що "при камеральній перевірці не підлягають аналізу первинні бухгалтерські документи", що ще раз підкреслює обмеженість предмета такої перевірки.
Суд зазначає принципову відмінність між двома видами порушень: порушенням правил заповнення форми звітності (технічна помилка, що не впливає на матеріальний зміст показників) та порушенням норм ПК України щодо формування податкового кредиту (матеріальне порушення, що безпосередньо зачіпає правомірність бюджетного відшкодування). Встановлені в акті камеральної перевірки обставини - хибний номер податкового повідомлення-рішення у рядку 16.3 та відсутність деталізації у графі 9 Додатка 2 - за своєю правовою природою є порушеннями правил заповнення форми, але не матеріальними порушеннями права на відшкодування. Водночас застосований відповідачем правовий наслідок - податкове повідомлення-рішення форми "В1", яким зменшено заявлену суму бюджетного відшкодування на 508 602 грн та застосовано штраф у розмірі 50860,20 грн - є наслідком, передбаченим для матеріального завищення бюджетного відшкодування.
Суд зазначає, що допущення платником податків технічної помилки (описки) при заповненні декларації та додатків до неї не може бути підставою для висновку про завищення бюджетного відшкодування у разі, якщо фактична сплата ПДВ підтверджується відповідними первинними документами.
Застосування штрафних санкцій, призначених для боротьби з реальним ухиленням від оподаткування та безпідставним вилученням коштів з бюджету, до платника, що допустив виключно технічні помилки у реквізитах форми при тому що сплата ПДВ відбулась у повному обсязі та задокументована належним чином, є непропорційним втручанням у майнові права такого платника. Суд наголошує, що в цій справі жодним чином не ставиться під сумнів реальність господарської операції (про це свідчить і сам акт перевірки, в якому відсутні відомості про ризиковість операцій), а факт сплати ПДВ до бюджету підтверджується митною декларацією та банківськими документами.
Презумпція добросовісності платника означає, що подані ним документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, якщо інше не доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання цій презумпції відповідає обов`язок контролюючого органу довести правомірність прийнятого рішення. У цій справі відповідач не надав доказів того, що допущені позивачем технічні помилки призвели до неправомірного вилучення коштів з бюджету або що позивач фактично не мав права на заявлену суму відшкодування.
З метою виправлення технічних помилок у декларації за липень 2025 року позивач 10.02.2026 подав уточнюючий розрахунок № 9022650329, яким знято суму 508602 грн, заявлену до бюджетного відшкодування. Це рішення позивача суд вважає добросовісним намаганням привести звітність у відповідність до фактичних обставин після неможливості виправити конкретні помилки у формі декларації іншим шляхом. 
Однак оскільки сума 508602 грн уже була знята за результатами камеральної перевірки шляхом видачі податкового повідомлення-рішення форми "В1", то подання уточнюючого розрахунку, що теж знімав цю ж суму, призвело до "подвійного" відображення зменшення в ІКП і, як наслідок, до виникнення штучного податкового боргу.
Суд звертає увагу, що сама ДПС визнала проблематичність ситуації: за листом від 09.03.2026 № 7215/6/06-30-04-07-09 уточнюючий розрахунок № 9022650329 від 10.02.2026 переведено до статусу "історія подання", що фактично означає усунення технічного подвоєння в ІКП. Водночас податкове повідомлення-рішення форми "В1" № 0216860402 від 24.09.2025 залишається в силі. Аналіз цих обставин свідчить про те, що відповідач фактично визнав штучний характер частини нарахованого боргу, однак не зробив логічного висновку щодо скасування самого податкового повідомлення-рішення.
Суд наголошує, що законність або незаконність податкового повідомлення-рішення форми "В1" № 0216860402 від 24.09.2025 повинна оцінюватись виходячи з обставин, що існували на момент його прийняття та підстав, на яких воно ґрунтується, а не на підставі наступних дій платника з виправлення ситуації. Уточнюючий розрахунок, поданий 10.02.2026, є самостійним актом платника і сам по собі не легалізує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення, якщо воно на момент прийняття не відповідало закону.
Штраф у розмірі 10% від 508602 грн (що становить 50860,20 грн) застосований відповідно до пункту 123.1 статті 123 ПК України. 
Пункт 123.1 статті 123 ПК України пов`язує застосування штрафу з вчиненням платником "діянь, що зумовили зменшення суми бюджетного відшкодування". Вжитий у диспозиції зворот "діяння" передбачає наявність певної поведінки (дії або бездіяльності), яка є причиною завищення задекларованої суми. Однак у цій справі жодних даних про те, що позивач свідомо або через недбалість намагався отримати незаконне відшкодування, матеріали перевірки не містять. Помилка при заповненні рядка 16.3 та відсутність деталізації у Додатку 2 є формальними, а не матеріальними порушеннями. Притягнення до відповідальності за пунктом 123.1 статті 123 ПК України вимагає не лише встановлення факту відхилення задекларованого показника від правильного, але й встановлення того, що це відхилення є наслідком конкретних діянь платника, що порушили матеріально-правові норми щодо формування права на відшкодування. У цій справі такого встановлення не зроблено.
Навіть якщо припустити, що підстави для зменшення суми бюджетного відшкодування існували, застосування штрафних санкцій у будь-якому разі суперечить підпункту 69.38 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України. Позивач у лютому 2026 року самостійно подав уточнюючий розрахунок, яким знято суму 508602 грн заявленого відшкодування, тобто здійснив самостійне виправлення показників декларації. Хоча ця дія формально мала на меті виправлення помилок, а не "заниження податкового зобов`язання" у класичному розумінні, застосований у підпункті 69.38 принцип звільнення від санкцій при добровільному виправленні помилок у період воєнного стану повинен тлумачитись на користь добросовісного платника, який намагається привести звітність до відповідності до фактичних обставин. Жорстке обмежувальне тлумачення цієї норми суперечило б її меті - заохочувати платників до самостійного та добровільного виправлення допущених помилок, особливо в умовах воєнного стану.
За змістом частини другої статті 2 КАС України рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. У цій справі відповідач не виконав покладений на нього обов`язок доказування: акт камеральної перевірки не містить обґрунтування того, яким чином виявлені формальні помилки у реквізитах декларації призвели до матеріального завищення суми бюджетного відшкодування, а відзив на позовну заяву зводиться до посилання на формальні порушення Порядку № 21, не спростовуючи основного аргументу позивача - реальності господарської операції та фактичної сплати ПДВ до бюджету.
Виходячи з наведеного, суд вважає позовні вимоги ТОВ "РОХО" обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.09.2025 № 0216860402 форми "В1", яким зменшено суму бюджетного відшкодування ТОВ "РОХО" з ПДВ на 508602 грн та застосовано штрафну санкцію у розмірі 50 860,20 грн, є протиправним і підлягає скасуванню.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Щодо вимоги про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Відповідно до положень частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини 3 статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2019 (справа № 810/3806/18), від 22.11.2019 (справа № 810/1502/18).
Судом встановлено, що на момент вирішення питання про розподіл судових витрат представником позивача надано суду копію ордера на надання правничої (правової) допомоги серії АМ № 1192860 від 16.03.2026 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутній договір про надання правової (правничої) допомоги укладений між позивачем та адвокатом Сачком А.В., відсутній акт прийому передачі послуг до договору про надання професійної правничої допомоги, а також представником позивача не надано суду доказів сплати судових витрат на правничу допомогу (квитанція, платіжне доручення тощо).
У наданих представником позивача до матеріалів справи документах не відображено, кількості витраченого адвокатом на виконання робіт (надання послуг) часу (годин), вартості години за певний вид послуги, детального опису робіт проведених адвокатом (наданих послуг), позивачем не конкретизовано та необґрунтовано витрачений час на правничу допомогу, не деталізовано, які роботи проведені адвокатом в рамках надання послуг.
У питанні надання доказів суд звертає увагу на позицію Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
За таких обставин, оскільки стороною позивача не додержані приписи ч. 4 ст. 134 КАС України, підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.
Суд зазначає, що вимога подання детального опису є обов`язковою і пов`язана з тим, що розмір гонорару та розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, не є тотожними. Особа може сплатити адвокату в якості гонорару будь-яку суму, але відшкодуванню за нормами КАС України підлягають лише ті витрати на професійну правничу допомогу, які доведені належними доказами, зокрема детальним описом робіт (наданих послуг) і ті, які були реально необхідними.
Водночас у суду відсутні будь-які докази (навіть договір про надання правничої допомоги з вартістю послуг), з яких можна було би встановити обсяг витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.
Керуючись статтями 2, 6, 9, 72, 73, 77, 139, 241, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

вирішив:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю “РОХО” (вул. Небесної сотні, 75, с-ще Романів, Житомирський р-н, Житомирська обл., 13001, РНОКПП 45708149) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м. Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н, 10003, ЄДРПОУ 44096781) задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Житомирській області від 24.09.2025 № 0216860402 форми "В1",.
Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "РОХО" за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Житомирській області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6713 (шість тисяч сімсот тринадцять) гривень 55 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 19 травня 2026 р.

19.05.26