Справа № 134/524/26
2/134/457/2026
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України
27 квітня 2026 року с-ще Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області
у складі: головуючої судді Кантонистої О.О.
за участю секретаря судового засідання Васільєвої Н.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Крижопіль в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

27 березня 2026 року до Крижопільського районного суду Вінницької області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» (далі - ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що 28 січня 2020 року між ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (далі - ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 489426, за умовами якого відповідачка отримала кредит у сумі 7 000,00 грн, який зобов`язалась повернути у визначений договором строк, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами.
Кредитний договір укладено в електронній формі відповідно до ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» умови кредитного договору виконало у повному обсязі та надало відповідачці кредит у сумі 7 000,00 грн шляхом перерахування коштів на вказаний нею банківський картковий рахунок.
У свою чергу відповідачка не виконала своїх зобов`язань за договором, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість перед кредитором.
16 листопада 2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № ККЛУ-16112020, відповідно до умов якого відбулось відступлення права вимоги за кредитними договорами, зокрема за договором № 489426 від 28 січня 2020 року, боржником за яким є відповідачка ОСОБА_1 .
Оскільки ОСОБА_1 в добровільному порядку не виконала своїх зобов`язань за кредитним договором № 489426 від 28 січня 2020 року, ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», яке набуло права вимоги за цим договором, просить стягнути з неї на свою користь 25 067,00 грн заборгованості за вказаним кредитним договором, з яких: 7 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 15 960,00 грн - заборгованість за процентами, 2 107,00 грн - заборгованість за штрафом.
Також позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь понесені судові витрати, а саме: 2 662,40 грн судового збору та 8 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою судді Крижопільського районного суду від 30 березня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 
24 квітня 2026 року представник відповідачки - адвокат Д`яконова К.І. через систему «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт укладення між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 кредитного договору № 489426 від 28.01.2020 у спосіб, передбачений Законом України «Про електронну комерцію», зокрема з використанням належного електронного підпису або одноразового ідентифікатора, який би однозначно ідентифікував відповідачку як сторону правочину. При цьому з наданої позивачем довідки про ідентифікацію вбачається, що проходження ідентифікації ОСОБА_1 здійснено 21.08.2019, тобто за 5 місяців до дати укладення спірного договору.
Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів фактичного перерахування кредитних коштів у сумі 7 000,00 грн на банківський рахунок відповідачки, визначений умовами договору, оскільки матеріали справи не містять первинних фінансових документів, що підтверджують рух коштів за рахунком. Натомість з долучених до відзиву письмових доказів вбачається, що грошові кошти у сумі 7 000,00 грн від ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на банківський рахунок ОСОБА_1 не надходили ні 28 січня 2020 року, ні в подальшому. Таким чином, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог правові підстави для їх задоволення відсутні.
У відзиві вказано, що розмір витрат відповідачки на професійну правничу допомогу становить 5 000,00 грн, докази на підтвердження яких будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
У судове засідання 27 квітня 2026 року учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Представник позивача - адвокат Усенко М.І. 22.04.2026 через систему «Електронний суд» подав клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.
У відзиві на позов представник відповідачки просила проводити судове засідання за відсутності відповідачки та її представника.
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 297/288/21 дійшов висновку про те, що у випадку, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, підстав для відкладення розгляду справи суд не вбачає.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.
За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вбачається з наданої позивачем копії договору № 489426 про надання коштів у позику, в тому числі й на умовах споживчого кредиту, від 28 січня 2020 року, його сторонами зазначені ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (код ЄДРПОУ 42753492) як кредитодавець та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) як позичальник (а. с. 7-9). 
За умовами вказаного кредитного договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язалося надати позичальнику грошові кошти (кредит) у сумі 7 000,00 грн строком на 30 днів, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування ним (пункти 1.1, 1.2 договору). 
У пункті 1.3 кредитного договору зазначено, що сторонами погоджено такі процентні ставки за користування позикою: акційна процентна ставка становить 1,33 % від суми позики за кожен день користування позикою (485,45 % річних) у межах строку надання позики (30 днів); стандартна процентна ставка складає 1,90 % від суми позики за кожний день користування позикою (693,50 % річних); у випадку прострочення клієнтом виконання зобов`язань за договором або неможливості їх виконання у повному обсязі застосовується стандартна процентна ставка.
Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору, позика надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний клієнтом. 
Згідно з долученою до позову довідкою про ідентифікацію, виданою ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», клієнт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з якою укладено договір № 489426 від 28.01.2020, ідентифікована Товариством. Акцепт договору підписаний позичальником одноразовим ідентифікатором Т900, який 21.08.2019 було направлено на номер телефону НОМЕР_2 (а. с. 12).
Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка ОСОБА_1 28 січня 2020 року уклала з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» в електронній формі кредитний договір № 489426. 
Так, надана позивачем довідка про ідентифікацію ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», згідно з якою акцепт кредитного договору № 489426 від 28.01.2020 був підписаний позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора Т900, не підтверджує належним чином факт укладення спірного договору в електронній формі.
Сам текст кредитного договору не містить відомостей про використання конкретного одноразового ідентифікатора (ОТР), його номера, часу введення або підтвердження, а також не містить жодних технічних даних, які б дозволяли ідентифікувати процес підписання правочину позичальником. Таким чином, у самому договорі відсутні ключові елементи, які б однозначно свідчили про використання одноразового ідентифікатора як засобу електронного підпису саме цього правочину.
Поряд з тим, з наданої довідки вбачається, що одноразовий ідентифікатор Т900 був направлений на номер телефону 21.08.2019, тобто більш ніж за п`ять місяців до дати укладення спірного кредитного договору - 28.01.2020. Така істотна часова розбіжність унеможливлює ототожнення зазначеного одноразового ідентифікатора з процедурою підписання спірного кредитного договору.
Також позивачем не надано жодних первинних технічних даних (логів системи, журналу подій, підтвердження акцепту оферти в момент укладення договору), які б дозволили встановити, що саме одноразовий ідентифікатор Т900 був використаний позичальником для підтвердження укладення договору № 489426. 
Матеріали справи не містять узгодженого сторонами або ідентифікованого засобу зв`язку, який би дозволяв беззаперечно встановити, що саме відповідачка отримала та використала одноразовий ідентифікатор при укладенні спірного кредитного договору.
За таких обставин, на переконання суду, довідка про ідентифікацію не підтверджує належного підписання кредитного договору у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», а тому не може бути визнана достатнім доказом факту укладення правочину.
Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виконання первісним кредитором свого обов`язку щодо перерахування кредитних коштів відповідачці, зокрема відомості банківської установи, які б підтверджували фактичне зарахування кредитних коштів на рахунок відповідачки.
Зокрема, згідно з довідкою ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» № 1-0701 від 07.01.2026, на підставі договору на переказ коштів № ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019, укладеного між ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», 28.01.2020 о 16:06:02 було успішно перераховано кошти в сумі 7 000,00 на картку № НОМЕР_3 (номер транзакції в системі iPay.ua - 47414605 (а. с. 13).
Водночас у тексті договору відсутні будь-які реквізити такого банківського карткового рахунку позичальника, що унеможливлює перевірку погодження конкретного рахунку для зарахування кредитних коштів.
При постановленні ухвали про відкриття провадження у цій справі судом було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а саме: інформації про надходження на рахунок банківської картки  НОМЕР_3 коштів у сумі 7 000,00 грн 28 січня 2020 року.
22 квітня 2026 року до суду від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшло повідомлення від 07.04.2026 № 20.1.0.0.0/7-260401/94957-БТ, згідно з яким на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в банку емітовано картку № НОМЕР_4 . Інформація про зарахування на вказану картку коштів у сумі 7 000,00 грн 28 січня 2020 року відсутня.
Долучена до відзиву виписка АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 9AV8S2NV7ITVEMC6 від 13.04.2026 містить офіційні дані банківської установи щодо руху коштів по картковому рахунку № НОМЕР_4 , відкритому на ім`я відповідачки ОСОБА_1 . Згідно з указаною випискою, 28.01.2020 будь-які надходження грошових коштів на рахунок відсутні. Баланс рахунку не змінювався та становив 1 842,82 грн.
Також долучена до відзиву виписка АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 20.04.2026 № 9SEMUFTTGEGOENPQ містить відомості щодо руху коштів по картковому рахунку №  НОМЕР_4  (IBAN: НОМЕР_5 ), відкритому на підставі договору банківського обслуговування № SAMDNWFC00026194492 від 18.05.2016. З цієї виписки слідує, що у період з 01.01.2020 по 31.05.2020 відсутні дані, які б свідчили про зарахування кредитних коштів у сумі 7 000,00 грн. Операції, відображені у виписці, не містять будь-яких надходжень із призначенням «кредит» чи аналогічним змістом.
Відповідно до положень цивільного законодавства, обов`язком кредитодавця є фактичне надання (перерахування) кредитних коштів позичальнику.
Надана позивачем довідка ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» сама по собі не є достатнім та беззаперечним доказом щодо підтвердження факту отримання відповідачкою кредитних коштів та спростовується інформацією банківської установи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором.
Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 05 липня 2017 року (справа № 6-459цс17), згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Відтак суди мають з`ясувати належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора та чи існували вони на момент їх переходу.
Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 489426 від 28.01.2020, складеного ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», станом на 27.05.2020 заборгованість за цим договором становила 25 067,00 грн, з яких: 7 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 15 960,00 грн - заборгованість за процентами, 2 107,00 грн - штрафні санкції. При цьому дані про надходження будь-яких платежів у рахунок погашення заборгованості відсутні (а. с. 14-16).
16 листопада 2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № ККЛУ-16112020, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у Реєстрі боржників (а. с. 24-27).
Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № ККЛУ-16112020 від 16 листопада 2020 року, ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло право вимоги до ОСОБА_1 (№ з/п у Реєстрі 2544) за кредитним договором № 489426 від 28.01.2020 у сумі 25 067,00 грн, з яких: 7 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3 990,00 грн - заборгованість за відсотками, 11 970,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 2 107,00 грн - штрафи/пеня (а. с. 28).
Кредитний договір є реальним правочином, який породжує правові наслідки з моменту фактичного передання грошових коштів позичальнику. Без доведення позивачем дійсної та реальної видачі первісним кредитором кредиту відповідачці, обов`язок повертати такий кредит та сплачувати проценти за користування ним у неї не виникає ані перед первісним кредитором, ані перед позивачем як новим кредитором. 
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. 
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа № 757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
У подібних правовідносинах обов`язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти є похідним від належного виконання кредитодавцем свого первинного обов`язку - фактичного надання (передання) грошових коштів у розпорядження позичальника у спосіб, визначений договором.
Отже, відсутність належних та допустимих доказів фактичного зарахування кредитних коштів на банківський рахунок, визначений умовами договору, виключає можливість визнання доведеним факту виконання кредитодавцем свого зобов`язання, а відтак - і виникнення у відповідачки обов`язку з повернення кредиту та сплати процентів у заявленому розмірі.
У даному випадку саме на ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» покладено обов`язок надати докази на підтвердження заявлених ним позовних вимог.
Сам факт укладення договору факторингу між ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» не звільняє позивача від обов`язку довести наявність і розмір первісного зобов`язання. Перехід права вимоги можливий лише щодо існуючого та належно підтвердженого грошового зобов`язання.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором не є первинним бухгалтерським документом у розумінні законодавства про бухгалтерський облік, а становить односторонній арифметичний розрахунок заявлених до стягнення сум, що формується виключно на підставі внутрішніх даних та волевиявлення фінансової установи. Відтак такий розрахунок сам по собі не може вважатися належним і достатнім доказом існування та розміру заборгованості за кредитним договором без підтвердження іншими допустимими доказами.
Наявний у матеріалах справи витяг з Реєстру прав вимоги, де боржником зазначено відповідачку ОСОБА_1 , сам по собі не свідчить про набуття позивачем прав кредитора по відношенню до неї, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів не тільки фактичного отримання відповідачкою кредитних коштів, а й взагалі укладення нею кредитного договору. 
З огляду на викладене, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.
Оскільки у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» суд відмовляє повністю, відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідачки.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 268, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Понесені позивачем судові витрати залишити за ним. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», місцезнаходження: м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, буд. 1, корпус 28, код ЄДРПОУ 35234236.
Відповідачка: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Повний текст рішення складено 04 травня 2026 року.

Суддя