Справа № 734/4128/25
Провадження № 2/734/395/26
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
22 травня 2026 року	  	селище Козелець	

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого судді – Іванюка Т.І.,
при секретарі – Ієвлевій О.В., 
за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Торбєєва М.О.,
розглянувши у відкритому судового засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Козелецький районний центр первинної Медико-санітарної допомоги» Козелецької селищної ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною,- 
в с т а н о в и в:
у суд із позовом про визнання бездіяльності протиправною звернувся до ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Козелецький районний центр первинної Медико-санітарної допомоги» Козелецької селищної ради, третя особа ОСОБА_2 , у якому просить визнати протиправною бездіяльність комунального некомерційного підприємства «Козелецький центр первинної медико-санітарної допомоги» в особі сімейного лікаря ОСОБА_2 яка полягає в порушенні Стандартів медичної допомоги «Коронавірусна хвороба (COVID-19)» при діагностиці та лікуванні коронавірусної хвороби ОСОБА_1 та дружині ОСОБА_3 .
Вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.06.2018 поміж пацієнтом ОСОБА_4 та сімейним лікарем ОСОБА_5 було укладено договір/декларацію про надання, споживання медичних послуг (медичної допомоги) № 0000-838Н-A7MЕ. 
20, 25, 27, 28 жовтня 2021 року чотири рази звертався до сімейного лікаря КНП «Козелецький районний центр первинної медико-санітарної допомоги»
ОСОБА_6 з підозрою на COVID-19. Лікар вважав, що хвороба ГРВІ, не здійснював діагностику шляхом призначення ПЛР-тесту на COVID-19. Лише 27 жовтня 2021 року, на 8 день хвороби, лікар призначив ПЛР-тест на COVID-19. 28 жовтня позивачем здані зразки матеріалу для тестування та підтверджено хворобу COVID-19. З дня виявлення COVID-19, лікар ОСОБА_7 : не повідомив хворого про виявлений COVID-19; не прийняв рішення про лікування пацієнта в амбулаторних умовах; ні в який спосіб не лікував COVID-19; не запропонував підписати «Інформовану згоду на медичну допомогу»; не здійснив моніторинг особи, яка мала контакт з хворим, - дружини ОСОБА_3 ; не поінформував Центр контролю профілактики хвороб МОЗ про результат лікування підтвердженого випадку COVID-19. Таким чином лікар ОСОБА_8 грубо порушив права на охорону здоров`я ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . За наявності медичних показань медична допомога хворому не була надана, що сприяло скорішому негативному розвитку захворювання та призвело до настання тяжких наслідків, виникла реальна загроза для життя і здоров`я пацієнтів.
Позивач вважає, що ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльність комунального некомерційного підприємства «Козелецький центр первинної медико-санітарної допомоги», в особі сімейного лікаря ОСОБА_2 , в порушенні Стандартів медичної допомоги "Коронавірусна хвороба (COVID-19)" та інших спеціальних медичних нормативно-правових актів при діагностиці та лікуванні пацієнтів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі з мотивів безпідставності та не доведеності. Вважає, що медична допомога хворому надавалася відповідно до його стану, клінічних ознак захворювання, результатів проведених обстежень та згідно протоколів лікування, що підтверджено висновком комісії з клініко-експертної оцінки, експертним висновком та рішеннями судів. Також представником відповідача звернуто увагу суду на те, що вимога Позивача про визнання протиправною бездіяльності КНП «КЦПМСД» КСР в особі сімейного лікаря ОСОБА_2 , яка нібито полягає в порушенні Стандартів медичної допомоги «Коронавірусна хвороба (COVID-19)» при діагностиці та лікуванні коронавірусної хвороби ОСОБА_1 та дружині ОСОБА_3 не є ефективною, оскільки жодним чином не призводить і не може призвести до поновлення нібито порушеного права ОСОБА_1 . 
У судовому засіданні позивач вимоги підтримав, посилаючись на обставини та доводи, які зазначені у позовній заяві. 
Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у позові з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.
Третя особа у судове засідання не з`явився. 
У судовому засіданні були встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. 
26.06.2018 поміж пацієнтом ОСОБА_1 та сімейним лікарем ОСОБА_2 було укладено договір/декларацію про надання, споживання медичних послуг (медичної допомоги) № 0000-838Н-A7MЕ.
Відповідно до результату аналізу №088325С молекулярно генетичного дослідження проби на наявність РНК вірусу SARS-CoV-2 від 28.10.2021 у ОСОБА_1 було виявлено позитивний результат.
Листом генерального директора КНП «Козелецький ЦПМСД» Козелецької селищної ради повідомлено ОСОБА_1 крім роз`яснення порядку звернення громадян зазначено, що після підтвердження випадку COVID-19 у гр. ОСОБА_1 записи до реєстру не вносилися, оскільки останній не звертався до лікаря ОСОБА_2 . Випадок COVID-19у гр. ОСОБА_1 зареєстрований в формі первинної облікової документації №060/о. 
Листом генерального директора КНП «Козелецький ЦПМСД» Козелецької селищної ради повідомлено ОСОБА_1 про те, що сімейний лікар ОСОБА_8 лікування COVID-19 пацієнту ОСОБА_11 , після отримання результату молекулярно генетичного дослідження проби на РНК SARS-CoV-2 не проводив, оскільки зв`язку з ОСОБА_4 не було. Лікар намагався повідомити пацієнта ОСОБА_12 по телефону результат аналізу й надати рекомендації щодо самоізоляції та лікування в разі погіршення стану, однак пацієнт не відповідав. Лікар ОСОБА_8 призначив пацієнту ОСОБА_11 обстеження на наявність РНК SARS-CoV-2. 28.10.2021 пацієнту ОСОБА_11 було виконано зазначений метод обстеження. 28.10.2021, після закінчення робочого часу, отримано позитивний результат молекулярно генетичного дослідження проби на наявність РНК SARS-CoV-2 (аналіз №088325С від 28.10.2021). 
Відповідно до листа директора Департаменту розвитку електронної системи охорони здоров`я на ім`я ОСОБА_1 , за результатами перевірки інформації, яка міститься у Реєстру медичних записів, записів про направлення та рецептів ЦБР ЕСОЗ, медичні записи пов`язані з гострою респіраторною хворобою COVID-1, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2 стосовно останнього відсутні. 
Згідно листа генерального директора КНП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Чернігівської обласної ради № 1303 від 15.12.2021 на телефон «103» Центральної оперативної диспетчерської за період з 20 жовтня 2021 року по 15 грудня 2021 року викликів до громадянина ОСОБА_1 чи ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано. 
Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Козелецький районний центр первинної Медико-санітарної допомоги» Козелецької селищної ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною, задоволенню не підлягає виходячи з наступного. 
Так, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).
Позивач просить у позовній заяві визнати протиправною бездіяльність комунального некомерційного підприємства «Козелецький центр первинної медико-санітарної допомоги» в особі сімейного лікаря Ковальчука Дмитра Васильовича яка полягає в порушенні Стандартів медичної допомоги "Коронавірусна хвороба (COVID-19)" при діагностиці та лікуванні коронавірусної хвороби ОСОБА_1 та дружині ОСОБА_3 . При цьому вказує, що даний спосіб захисту порушених його прав є ефективним. 
Отже, способом захисту своїх прав позивач обрав визнання протиправною бездіяльність, що не поновлює його право, не зобов`язує відповідача виконувати умови договору/декларації і не тягне для позивача правових наслідків.
Відповідно до змісту статей 15, 16 ЦК України матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Подібні за змістом висновки, викладено у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 910/9256/17 та від 28 листопада 2018 року у справі № 924/374/17.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Для належного захисту свого порушеного права позивач мав зазначити, які дії зобов`язаний вчинити відповідач чи утримуватись від яких дій, або інший спосіб, який є ефективним і відновлює право позивача як споживача послуг.
Суд вважає, що це судове провадження ініційоване позивачем для того, щоб спростувати або підтвердити обставини, які мають бути (чи були) оцінені судом в іншій справі, а не на захист свого порушеного права, що суперечить принципам цивільного судочинства. При цьому суд зазначає, що позивач у судовому засіданні заявляв, що має намір у подальшому стягнути з відповідача завдану йому шкоду за неналежне лікування. 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі..
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом визнання бездіяльності протиправною, не поновить його право, і не потягне для позивача правових наслідків, а тому у позові слід відмовити.
Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у рішенні від 17 січня 1970 року у справі Delcourt v. Belgium (заява № 2689/65) Європейський суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення». У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі Bellet v. France (заява № 23805/94,) суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,- 
у х в а л и в:
в задоволення позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Козелецький районний центр первинної Медико-санітарної допомоги» Козелецької селищної ради, третя особа ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Сторони по справі:
Позивач – ОСОБА_1 , НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ; 
Відповідач - Комунальне некомерційне підприємство «Козелецький районний центр первинної Медико-санітарної допомоги» Козелецької селищної ради, ЄДРПОУ 38799117, адреса: 17000, Чернігівська область, Чернігівський район, селище Козелець, вул. Соборності, буд. 24;
Представник відповідача – Торбєєв Микола Олександрович, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: м.Чернігів, проспект Перемоги, 139/705;
Третя особа – ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 . 

Повний текст судового рішення виготовлено 27 травня 2026 року.

Суддя