Справа № 420/6953/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хурси О. О., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо відмови (перешкоджання) у звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі п. п. «г» п. 2 ч. 4 п. 3 ч.12 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з перебуванням на його утриманні повнолітньої дитини, особи з ІІ групою інвалідності;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами, за результатом чого звільнити ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі п. п. «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч.12 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з утриманням ним повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та вчинити інші необхідні дії, передбачені законодавством України.
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернувся до відповідача із рапортом про звільнення за сімейними обставинами, проте відповідач відмовив вказавши на відсутність додаткових документів. Вважає, що інших додаткових документів для військовослужбовців, які бажають звільнитися у зв`язку із утриманням повнолітньої дитини, яка має інвалідність чинним законодавством не передбачено. Обставини самовільного залишення військової частини не спростовують підстав позову. 
У відзиві відповідач вказує на самовільне залишення позивачем військової частини, та звертає увагу на надання відповіді на рапорт поданий позивача про звільнення за сімейними обставинами. Таким, чином вважає, що військова частина не ухилилася від розгляду рапорту, та надала відповідь із зазначенням процедури, яка передбачає особисту присутність військовослужбовця. 
У відповіді на відзив позивач наголошує, що чинне законодавство не обмежує перелік документів для підтвердження потреби у постійному догляді виключно рішенням експертної команди, а дозволяє альтернативне подання висновку лікарсько-консультативної комісії та зазначає, що обов`язок доводити фактичне здійснення догляду під час проходження служби є неправомірним, оскільки закон вимагає лише підтвердження самої потреби особи в такому догляді.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . 
09.01.2026 позивач звернувся із рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через необхідність здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи (а.с. 25).
03.02.2026 військовою частиною НОМЕР_1 надано лист-відповідь № 76/694, у якій відповідач зазначає про відсутність належних підстав та необхідність подання документів, та, що без подання повного пакету документів, які підтверджують обставини питання про звільнення не може бути розглянуте, необхідність повернення до місця несення служби для для розгляду питання про звільнення (а.с. 28). 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введений воєнний стан із 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб. На момент розгляду цієї адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжений.
Частинами першою, другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом. 
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (частина четверта статті 2 Закону).
Згідно частини шостої статті 2 Закону розрізняють такі види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут).
У цьому контексті суд зазначає, що згідно з п. 12.1 та 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за № 438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними п. 225 Положення.
До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
На підставі ст. 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (далі - Статут ЗСУ), із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Пунктом 31 Статуту ЗСУ начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124, (далі - Інструкція № 124), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 № 531, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.08.2024 за № 1214/42559 (далі Наказ № 531), затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України.
Відповідно до п. 1 розділу І Наказу № 531 цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.
Пунктами першим, другим та третім розділу ІІ Наказу № 531 визначено, що рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.
Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. 
Особливості подання та розгляду рапортів у паперовій формі регламентовані розділом ІІІ Порядку № 531.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою. Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
09.01.2026 позивач звернувся із рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», через необхідність здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи (а. с. 25).
03.02.2026 військовою частиною НОМЕР_1 надано лист-відповідь № 76/694, у якій відповідач зазначає про відсутність належних підстав та необхідність подання документів, та, що без подання повного пакету документів які підтверджують обставини питання про звільнення не може бути розглянуте, необхідність повернення до місця несення служби для для розгляду питання про звільнення (а.с. 28). 
Cуд, також погоджується із доводами позивача про відповідність доданих до рапорту документів переліку документів передбаченим п.п. 20 п. 5 додатку 19 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009. 
Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність реалізації рапорту так і відмови у його задоволенні.
Отже, суд дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльності військовою частиною НОМЕР_1 , щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 09.01.2026 по суті про звільнення з військової служби, на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Що стосується вимоги щодо зобов`язання військової частини НОМЕР_1 за результатом розгляду рапорту звільнити ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі п. п. «г» п. 2 ч. 4, п. 3 ч.12 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з утриманням ним повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та вчинити інші необхідні дії, передбачені законодавством України, суд зазначає наступне.
З практики Європейського суду витікає, що в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. При цьому під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.
Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України, щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Отже, вирішення питання про зобов`язання звільнити з військової служби позивача та виключити зі списків особового складу, є виключною компетенцією військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно, за обставин цієї справи відсутні підстави для зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити дії спрямовані на звільнення позивача з військової служби.
Таким, чином суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 09.01.2026 по суті про звільнення з військової служби, на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 -від 09.01.2026 про звільнення з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
У відповідності до вимог частини першої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
З урахуванням викладеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Тому, за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 800 грн.
Суд вважає необхідним частково стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений ним судовий збір.
Керуючись ст. 244 - 246, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 09.01.2026 по суті про звільнення з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 09.01.2026 про звільнення з військової служби на підставі ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 800 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23.06.2026.
Суддя Олександр ХУРСА