Справа № 442/6307/25 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П. 
Провадження № 22-ц/811/4199/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2025 року,-
ВСТАНОВИВ:
в серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.02.2025 року між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферту) №20.02.2025-100002799, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 28000,00 грн., строком на 140 днів з фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, комісія, пов`язана з наданням кредиту 15% від суми кредиту, а саме 4200 грн.; зі сплатою неустойки в розмірі 280 грн. за час прострочення виконання зобов`язання. Позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, надавши в кредит 28000 грн., однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, отримані в кредит кошти у визначений строк не повернув, не сплатив проценти за користування кредитними коштами, неустойку, у зв`язку з чим у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 72193,19 грн., яка складається із 27977,70 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 31335,49 грн. – заборгованість за процентами, 12880 грн. неустойка.
З наведених підстав просить стягнути з до  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» заборгованість за кредитним договором №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року в розмірі 72 193,19 грн. та 2422, 40 грн. судового збору.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року в розмірі 59313,19 грн. та 1990,22 грн. судових витрат.
В задоволенні решти позову відмовлено.
Рішення суду в частині стягнення заборгованості оскаржив  ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції погодився з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, не перевірив обгрунтованості нарахування процентів; відповідність процентної ставки вимогам закону; співмірність штрафних санкцій, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язання. Вважає завищеними нараховані проценти та штрафні санкції, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, передбачені ст. ст 3, 509, 627 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції не дослідив реальний обсяг отриманих відповідачем коштів, на з`ясував фактичну суму повернення та не оцінив економічну обгрунтованість нарахованих сум; не врахував майновий стан ОСОБА_1 та відсутність стабільного доходу.
З наведених підстав просить рішення суду змінити в частині розміру заборгованості, зменшити розмір нарахованих процентів та штрафних санкцій до співмірного та обгрунтованого розміру; надати розстрочку виконання рішення суду строком до 36 місяців.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині стягнення заборгованості, то законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмовлених вимог позовної заяви судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року, не повернув отримані в кредит кошти, не сплатив проценти за користування кредитними коштами, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 59313,19 грн., належних та допустимих доказів на підтвердження сплати якої відповідачем суду не було надано.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст.10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Судом встановлено, що 20.02.2025 року між ТзОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №20.02.2025-100002799, підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису з використанням одноразового ідентифікатора Е252, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію та неустойку.
Пунктом 2.2. кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року передбачено, що електронний кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови:
2.2.1. дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), розміщена на веб-сайті кредитодавця у загальному доступі, а також в особистому кабінеті позичальника на веб-сайті кредитодавця;
2.2.2. заявка, сформована на сайті кредитодавця після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем;
2.2.3. відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), сформована на сайті кредитодавця, та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (кода), отриманого позичальником в повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті.
Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 3.2 кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року).
Згідно з п. 3.3 кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах, встановлених у заявці, що є невід`ємною частиною кредитного договору.
В підписаній позичальником заявці кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року сторони погодили, що кредит надається на наступних умовах: сума кредиту – 28000 грн., строк, на який надається кредит – 140 днів, дата повернення (виплати) кредиту – 09 липня 2025 року, процентна ставка – фіксована незмінна у розмірі 1 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, комісія , пов`язана з наданням кредиту – 4200 грн.
Пунктом 12 заявки кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року передбачено графік платежів, в якому визначено кількість платежів, дату платежу, загальний розмір чергового платежу, а також розміри платежів у складі чергового платежу з процентів, з комісії за надання кредиту та з суми кредиту.
Крім того, в заявці кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року зазначено реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів за даним договором: 5168-87ХХ-ХХХХ-9333.
Відповідно до п. 4.1. кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5168-87ХХ-ХХХХ-9333.
Згідно з п. 7.6. кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником будь-яких грошових зобов`язань за договором кредитодавець залишає за собою право нараховувати неустойку, розмір якої встановлюється у заявці.
В пункті 15 заявки кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року передбачено, що неустойка 280 грн. нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
У разі несвоєчасного повернення позичальником обумовленої суми кредиту та/або несплати нарахованих процентів та/або комісії до позичальника може бути застосована неустойка, згідно п. 7.6. кредитного договору. Також позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України на вимогу кредитодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми (база розрахунку) у розмірі, встановленому у заявці (п. 9.1. кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року).
Відповідно до п. 10.1. кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року цей договір набирає чинності з дати отримання кредитодавцем в інформаційній системі кредитодавця від позичальника відповіді про прийняття пропозиції (акцепт), підписаної одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником від кредитодавця.
Підписавши електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора Е252 пропозицію про укладення кредитного договору (оферта), заявку кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року та відповідь позичальника про прийняття пропозиції кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року (акцепт), ОСОБА_1 погодився з усіма істотними умовами кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року, зокрема, сумою кредиту, строком надання коштів, розміром процентів за користування кредитними коштами та умовами кредитування.
Згідно з квитанцією до платіжної інструкції №20139-1391-191800070 від 20 лютого 2025 року кошти в сумі 28 000 грн перераховано на платіжну картку 51688727хххх9333, ІД операції:1561847980, перерахування коштів не заперечує. 
Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року така становить 72193,19 грн., з яких 27 977,70 грн. – заборгованість за основним боргом, 31 333,49 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 12880 грн. – неустойка. 
Оскільки кредитний договір №20.02.2025-100002799 від 20 лютого 2025 року укладено на 140 днів, а умовами договору передбачено нарахування процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою, що становить 1 % від суми наданого кредиту в день, що не перевищує максимальний розмір денної процентної ставки, визначений частиною 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», то в межах строку дії договору підлягали нарахуванню проценти в розмірі 39200 грн (28000 х 1 % х 140 днів = 39200 грн). 
Наведене спростовує доводи апелянта щодо неправильного нарахування процентів за користування кредитними коштами. 
У позовній заяві ТзОВ «Споживчий центр» визнає, що ОСОБА_1 частково сплачував кошти за кредитним договором №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року, а саме: 07.03.2025 року – 6 591,15 грн. та 21.03.2025 року – 6 591, 15.
Згідно з графіком платежів загальний розмір чергового платежу становить 6031.15 грн, а датою першого платежу визначено 05 березня 2025 року.
При цьому, у графіку платежів визначено, що кошти за перший платіж на погашення заборгованості зараховуються в наступному порядку: 3920 грн – на погашення заборгованості за процентами та 2111.15 грн – на погашення заборгованості за комісією.
Датою наступного платежу визначено 19 березня 2025 року, а сплачені кошти зараховуються наступним чином: 3920 грн – на погашення заборгованості за процентами, 2088.85 грн – на погашення заборгованості за комісією, а 22.30 грн – на погашення заборгованості за сумою кредиту.
З огляду на наведене, сплачені відповідачем кошти в розмірі 13182 грн зараховано наступним чином: 22.30 грн – на погашення заборгованості за сумою кредиту, 8959,70 грн – на погашення заборгованості за процентами та 4200 грн – на погашення заборгованості за комісією. 
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно з ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Аналіз умов договору про надання кредиту №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року та заявки кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року свідчать про те, що комісія за надання кредиту в розмірі 4 200 грн., встановлена в п. 7 заявки кредитного договору №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року, є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику.
Умови договору не містять переліку інших додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту.
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.
Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що умови щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 4 200 грн. суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 , на користь ТзОВ «Споживчий центр» заборгованості за комісією за надання кредиту в розмірі 4200 грн.
Відтак, сплачені відповідачем кошти в розмірі 4 200 грн., які позивачем зараховано як оплату комісії за надання кредиту слід зарахувати на сплату процентів.
Отже, сплачені відповідачем кошти в загальному розмірі 13 182,30 грн. підлягали зарахуванню на погашення заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами.
Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості, із сплачених відповідачем коштів лише 22.30 грн зараховано на погашення заборгованості за тілом кредиту, а тому задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно встановив, що розмір заборгованості за тілом кредиту становить 27977,70 грн (28000 грн – 22.30 грн = 27977.70 грн). 
В той же час, судом не враховано, що решта сплаченої відповідачем суми у розмірі, сплаченої відповідачем у розмірі 13160 грн підлягає зарахуванню на погашення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.
Таким чином, заборгованість ОСОБА_1 за процентами за користування кредитними коштами за кредитним договором №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року становить 26040 грн. 
Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним зобов`язань за кредитним договором №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами в повному обсязі та відсутності у нього заборгованості за кредитним договором, чи наявної заборгованості в іншому розмірі.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1  накористь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості за кредитним договором № 20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року, однак вважає, що розмір такої заборгованості слід зменшити до розмірі 54 017,70 грн., з яких 27 977,70 грн. – заборгованість за основним боргом, 26040 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом його майнового стану, відсутності стабільного доходу, скрутного фінансового становища, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 , 2004 року народження, є працездатним, молодого віку, не надав належних доказів скрутного матеріального становища та відсутності стабільного доходу.
Отримуючи кошти в кредит позичальник повинен усвідомлювати, що отримання кредиту - це зобов`язання, у разі невиконання якого передбачена можливість примусового стягнення, а тому підписуючи кредитний договір та отримуючи кошти в кредит слід було реально оцінити свої доходи та можливість погашення боргу. 
Крім цього, відсутність коштів для сплати заборгованості на є підставою для відмови у позові. 
В апеляційній скарзі апелянт просив надати розстрочку виконання рішення суду строком на 36 місяців, долучив клопотання про розстрочку виконання рішення суду.
Пункт 2 частини 7 статті 265 ЦПК України передбачає, що у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.
Стаття 267 ЦПК України передбачає, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає у рішенні.
Відповідно до частини 1 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції,може відстрочити або розстрочити виконання рішення суду, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. 
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим. (частина 3 статті 435 ЦПК України).
Частина 4 статті 435 ЦПК України передбачає, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи – тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3)стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. 
З врахуванням вищенаведеного, змісту поданого ОСОБА_1 клопотання про розстрочення виконання рішення суду, колегія суддів вважає, що таке клопотання не підлягає до задоволення. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які достатньо мотивовані.
Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та стягнення на його користь заборгованості в розмірі 54 017,70 грн. то на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Споживчий центр» 1812,44 грн судового збору за подання позову, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 601,36 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» підлягає стягненню 1812,44 грн судового збору за подання позову, а з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 601,36 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, то враховуючи вимоги ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» слід стягнути 1211,08 грн. судового збору.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2025 року в частині розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та в частині розміру судового збору - змінити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за договором про надання кредиту №20.02.2025-100002799 від 20.02.2025 року в розмірі 54 017,70 грн. з яких 27 977,70 грн. – заборгованість за основним боргом, 26040 грн. – заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 1211,08 грн. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 06 травня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 
Судді: О.М. Ванівський 
Р.П. Цяцяк