Справа № 560/12220/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

21 квітня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., 
за участю:	секретаря судового засідання Федаш Ю.М., позивачки - ОСОБА_1 , представниці відповідача 1 - Приз Л.В., 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області , в.о. начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області Квятківської Марії Францівни про визнання бездіяльності, дій та рішень протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – Позивачка) 14.07.2025 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про виправлення описки, просила суд: визнати протиправними рішення, дії та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області та в.о. начальниці цього управління Квятківської М.Ф. щодо: ненаправлення на її електронну адресу інформації, запитуваної у зверненні від 09.05.2025; непроведення індексації пенсії за особливі заслуги перед Україною згідно з підпунктом 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 з 01.03.2025 на коефіцієнт 1,115; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області нарахувати та виплатити індексацію пенсії за особливі заслуги перед Україною згідно з підпунктом 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 з 01.03.2025 на коефіцієнт 1,115; зобов`язати відповідачів відшкодувати моральну шкоду в сумі 1 600 000 грн у рівних частках; постановити окрему ухвалу в порядку частини дев`ятої статті 249 КАС України; у разі задоволення позову встановити судовий контроль за виконанням рішення шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про його виконання.
Із матеріалів справи вбачається, що окремою заявою про виправлення описки позивачка уточнила, що правильною датою запиту є 09.05.2025, а не 08.05.2025. 
Це підтверджується письмовою заявою, долученою до матеріалів справи.
Ухвалою від 25.07.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в.о. начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області Квятківської Марії Францівни про визнання бездіяльності, дій та рішень протиправними, зобов`язання вчинити дії повернуто позивачці.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року скасовано; справу направлено до Хмельницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Ухвалою від 16.01.2026 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами загального позовного провадження; ухвалено призначити підготовче засідання на 09.02.2026 р. о 10:00 год.
Ухвалою суду від 29.01.2026 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області в п`ятиденний строк з дня вручення копії даної ухвали суду надати до суду: копії інформаційних запитів від 08 травня 2025 року та 09 травня 2025 року, що подані ОСОБА_1 із доданими до них документами; копії відповідей Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на інформаційні запити від 08 травня 2025 року та 09 травня 2025 року, що подані ОСОБА_1 , із доказами отримання цих відповідей заявником.
За результатами підготовчого засідання 04.03.2026 суд протокольною ухвалою ухвалив: закрити підготовче провадження в адміністративній справі; призначити справу до судового розгляду по суті на 16.03.2026 року о 11.00 год. 
Відповідно до заяв по суті справи, ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю з огляду на таке.
Вказує, що 09.05.2025 вона звернулася в електронному форматі на ім`я в.о. начальника ГУ ПФУ Квятківської М.Ф. з інформаційним запитом, в якому просила надати повну інформацію про складові пенсійної виплати у розрізі місяців за період з квітня 2024 р. по квітень включно 2025 року з наведенням розрахунку кожної складової пенсійної виплати (основного розміру пенсії за віком, доплати за понаднормативний стаж, за особливі заслуги тощо); вимогою добровільно (аби не звертатися до суду) провести індексацію пенсії позивачки за особливі заслуги перед Україною згідно з підпунктом 4) пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 р. № 209; просила надіслати відповідь за пунктами 1, 2 на електронну пошту. 
Зазначає, що на інформаційний запит від 09.05.25 за підписом в.о. начальника ОСОБА_2 , отримала 15.05.2025 р. на її електронну пошту лист від 14.05.25 р., у якому право позивачки на отримання зазначеної інформації саме за її бажанням – на електронну пошту – як вказує позивачка, в.о. начальника ОСОБА_2 протиправно відмовлено.
Стверджує, що отримала через кілька днів відповідь відповідача 1 від 14.05.25 р. Укрпоштою за підписом відповідача 2, у якій щодо вимоги добровільного проведення індексації пенсії позивачки за особливі заслуги перед Україною згідно з підпунктом 4) пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 р. № 209, – їй протиправно відмовлено. 
Посилається на те, що вказаними діями, рішеннями та бездіяльністю відповідачі порушили її права та заподіяли їй моральну шкоду, а в діях відповідача 2, окрім того, вбачаються ознаки кримінальних правопорушень.
Відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області у заявах по суті справи просило у задоволенні позовних вимог відмовити повністю з огляду на таке. 
Вказує, що ним розглянуто інформаційний запит ОСОБА_1 , який надійшов на офіційну електронну адресу головного управління 09.05.2025 (вх. № 704/11).
Зазначає, що, оскільки запитувана у запиті інформація носила конфіденційний характер, тому відповідь направлена на поштову адресу позивачки.
Стверджує, що підготовлено відповіді: від 14.05.2025 за №2200-0221-8/36441 направлено електронною поштою та від 14.05.2025 за №2200-0221-8/36440 направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Посилається на те, що відповіді на запит відправлено 15.05.2025 року.
На думку відповідача 1, твердження позивачки що головним управлінням проігноровано її вимоги про надсилання інформації за запитом від 09.05.2025 на її електронну пошту є безпідставним.
Щодо вимоги позивачки нарахувати та виплатити індексацію пенсії за особливі заслуги перед Україною згідно з підпунктом 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 р. № 209 з 01.03.2025 року на коефіцієнт 1,115, вказує, що позивачці з 01.03.2024 та з 01.03.2025 проведено перерахунки пенсії відповідно до частини 2 статті 42 Закону та постанов Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 №185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» та від 25.02.2025 № 209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році».
Зазначає, що оскільки позивачці встановлено пенсію за особливі заслуги перед Україною до прийняття Закону № 3113, тому вона підлягає лише перерахунку у зв`язку із зміною прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. 
Стверджує, що постановою Кабінету Міністрів України "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році" від 25.02.2025 № 209 не передбачено збільшення розміру пенсії за особливі заслуги перед Україною на коефіцієнт 1,115.
Вимоги позивачки про відшкодування їй моральної шкоди, постановлення окремої ухвали суду та встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у цій справі, відповідач 1 вважає безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. 
Згідно із заявами по суті справи, відповідач 2 - в.о. начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області Квятківська М.Ф. проти задоволення позовних вимог заперечила з таких підстав. 
Вказує, що ним розглянуто інформаційний запит ОСОБА_1 , який надійшов на офіційну електронну адресу головного управління 09.05.2025 (вх. № 704/11).
Зазначає, що, оскільки запитувана у запиті інформація носила конфіденційний характер, тому відповідь направлена на поштову адресу позивачки.
Стверджує, що підготовлено відповіді: від 14.05.2025 за №2200-0221-8/36441 направлено електронною поштою та від 14.05.2025 за №2200-0221-8/36440 направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Посилається на те, що відповіді на запит відправлено 15.05.2025 року.
На думку відповідача 2, твердження позивачки що головним управлінням проігноровано її вимоги про надсилання інформації за запитом від 09.05.2025 на її електронну пошту є безпідставним.
Щодо вимоги позивачки нарахувати та виплатити індексацію пенсії за особливі заслуги перед Україною згідно з підпунктом 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2025 р. № 209 з 01.03.2025 року на коефіцієнт 1,115, вказує, що позивачці з 01.03.2024 та з 01.03.2025 проведено перерахунки пенсії відповідно до частини 2 статті 42 Закону та постанов Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 №185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» та від 25.02.2025 № 209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році».
Зазначає, що оскільки позивачці встановлено пенсію за особливі заслуги перед Україною до прийняття Закону № 3113, тому вона підлягає лише перерахунку у зв`язку із зміною прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. 
Стверджує, що постановою Кабінету Міністрів України "Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році" від 25.02.2025 № 209 не передбачено збільшення розміру пенсії за особливі заслуги перед Україною на коефіцієнт 1,115.
Вимоги позивачки про відшкодування їй моральної шкоди, постановлення окремої ухвали суду та встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у цій справі, відповідач 2 вважає безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.
Під час судового розгляду по суті ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, вказаних у заявах по суті справи.
У судових дебатах позивачка просила про вихід суду за межі позовних вимог та клопотала, у разі якщо суд не дійде висновку про наявність підстав для задоволення вимоги щодо нарахування та виплати індексації пенсії за особливі заслуги перед Україною згідно з підпунктом 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй індексацію пенсії у загальному порядку як пенсіонеру, який отримує пенсію за віком.
Під час судового розгляду по суті представниці відповідача 1 просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю з підстав, зазначених у заявах по суті справи.
Відповідач 2 - в.о. начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області Квятківська М.Ф. у судовий розгляд справи не з`явилася, явку своїх представників не забезпечила.
Відповідач 2 клопотала про розгляд справи за її відсутності, які протокольними ухвалами суду були задоволенні. 
Згідно із заявами по суті справи, відповідач 2 просила відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.
Заслухавши позивачку, представниць відповідача 1, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
09.05.2025 позивачка - ОСОБА_1 направила на адресу ГУ ПФУ у Хмельницькій області електронне звернення. 
Із його змісту вбачається, що позивачка просила: надати повну інформацію про складові її пенсійної виплати у розрізі місяців за період з квітня 2024 року по квітень 2025 року з розрахунком кожної складової; провести індексацію пенсії за особливі заслуги перед Україною згідно з підпунктом 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» (далі – Постанова № 209 у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин); надати відповідь на її електронну адресу.
Факт подання такого звернення електронною поштою, його зміст, реквізити відправника, адресата, тему, дату відправлення та електронну адресу для відповіді підтверджуються матеріалами справи.
Листом №2200-0221-8/36441 від 14.05.2025 ГУ ПФУ у Хмельницькій області повідомило позивачку, що оскільки запитувана у заяві-обуренні інформація носить конфіденційний характер, тому відповідь направлена на поштову адресу зазначену в документах пенсійної справи ОСОБА_1 .
Листом №2200-0221-8/36440 від 14.05.2025 ГУ ПФУ у Хмельницькій області надало позивачці інформацію щодо розрахунку складових її пенсії, зазначило формулу обчислення пенсії, повідомило про перерахунок пенсії з 01.03.2025 із застосуванням коефіцієнта 1,115 до показника середньої заробітної плати, що враховується для обчислення пенсії, і виклало позицію про відсутність підстав для збільшення на цей коефіцієнт розміру пенсії за особливі заслуги.
До листа №2200-0221-8/36440 від 14.05.2025 додано окремий розрахунок складових пенсії за період 01.04.2024–30.04.2025. 
Із цього розрахунку вбачається, що окремо наведено основний розмір пенсії, доплату за понаднормовий стаж і пенсію за особливі заслуги; з 01.03.2025 основний розмір пенсії збільшено із застосуванням коефіцієнта 1,115; пенсія за особливі заслуги відображена окремим елементом і не збільшена на цей коефіцієнт. 
Із долучених до матеріалів цієї справи розрахункових документів убачається, що позивачці пенсія за особливі заслуги визначена у розмірі 23 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. 
Таке відображення наявне в розрахунках пенсії за 2021–2025 роки та інших письмових доказів, наявних у матеріалах справи.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Частина друга статті 9 КАС України передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пункт 10 частини другої статті 245 КАС України передбачає, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Так, Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі – Закон №2939-VI у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
За статтею 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 5 цього Закону, доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно із статті 19 Закону №2939-VI, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.
У разі якщо з поважних причин (інвалідність, обмежені фізичні можливості тощо) особа не може подати письмовий запит, його має оформити відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації, обов`язково зазначивши в запиті своє ім`я, контактний телефон, та надати копію запиту особі, яка його подала.
Стаття 20 цього Закону визначає, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.
Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Згідно із ч.ч. 1-5 статті 22 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.
Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Відповідно до статті 6 цього Закону, інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше.
Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.
Не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно (крім випадків, передбачених частиною другою статті 23 Закону України "Про основи національного спротиву"). Не може бути також обмежено доступ до інформації про наявність у фізичних осіб податкового боргу. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.
Не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім випадків, визначених зазначеним Законом.
Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді.
Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
Стаття 7 Закону №2939-VI визначає, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.
Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Верховний Суд у постанові від 17.02.2020 у справі №826/8891/16 зазначив, що обмежується доступ саме до інформації, а не до документа, а тому у разі якщо документ містить відомості з обмеженим доступом, розпорядник має надавати копії документів із вилученням тих відомостей, доступ до яких обмежено законом. 
Верховний Суд у постанові від 30.01.2020 у справі №806/1959/16 виходив із того, що відмова чи інше обмеження доступу до публічної інформації мають відповідати вимогам частини другої статті 6 Закону №2939-VI, тобто бути належно обґрунтованими за так званим трискладовим тестом.
Із приводу співвідношення положень Закону №2939-VI та Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) у спірних правовідносинах у цій справі, то суд зазначає про таке.
Закон №393/96-ВР регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Верховний Суд у постанові від 27.04.2020 у справі №813/4351/16 дійшов висновку, що звернення, зміст якого поєднує предмет регулювання Закону №2939-VI та Закону №393/96-ВР, має розглядатися у відповідних частинах за правилами кожного із цих законів: у п`ятиденний строк розпорядник повинен надати відповідь по суті запиту на публічну інформацію, а щодо решти питань повідомити, що вони розглядатимуться в порядку Закону «Про звернення громадян». 
Отже, якщо документ одночасно містить прохання надати вже наявну, задокументовану інформацію, що перебуває у володінні суб`єкта владних повноважень, і прохання вирішити порушене питання по суті, вчинити певні дії, змінити правовий стан особи, то такий документ не втрачає ознак запиту на публічну інформацію в тій частині, у якій особа просить надати вже існуючу інформацію.
Верховний Суд у постанові від 07.05.2021 у справі №420/3445/19 вказав, що сама по собі реєстрація вихідного документа не є безумовним доказом належного направлення відповіді; належними є докази, які дають змогу встановити факт її відправлення або вручення.
Верховний Суд у постанові від 26.02.2021 у справі №520/421/20 зауважив, що відповідь органу влади має бути належною, мотивованою та такою, що вирішує питання, порушені у зверненні з урахуванням його змісту.
Щодо правової природи звернення позивачки від 09.05.2025 року, то суд виходить із такого. 
З аналізу змісту вказаного звернення вбачається, що це звернення має змішаний характер: у частині прохання надати розрахунок складових пенсії за певний період воно є запитом на публічну інформацію, оскільки позивачка просила надати вже наявну, задокументовану інформацію, що перебуває у володінні відповідача 1; у частині прохання провести індексацію пенсії за особливі заслуги воно є зверненням громадянина, оскільки стосується вирішення порушеного питання по суті, тобто вчинення владним органом певних дій щодо зміни розміру виплати. 
Такий підхід відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 27.04.2020 у справі №813/4351/16.
Отже, суд не погоджується ні з повним зведенням цього документа лише до звернення громадянина в цілому, ні з підходом про його виключно природу запиту на публічну інформацію. 
Належною є змішана кваліфікація цього звернення.
Із приводу вимоги позивачки про направлення на її електронну адресу запитуваної інформації, то суд вказує на таке. 
Суд виходить із того, що позивачка просила не лише загалом використати електронну пошту як канал зв`язку, а саме надати запитувану інформацію на її електронну адресу. 
Це випливає зі змісту звернення від 09.05.2025.
Матеріали справи підтверджують, що відповідач надіслав на електронну адресу позивачки лише окремий лист №2200-0221-8/36441 від 14.05.2025 з поясненням причин, з яких повний зміст відповіді не був надісланий електронною поштою, а саму запитувану інформацію, викладену в листі №2200-0221-8/36440 і доданому розрахунку, направив іншим способом. 
Отже, запитувана інформація як така на електронну адресу позивачки направлена не була.
Відповідач 1 обґрунтував ненаправлення повної відповіді електронною поштою тим, що вона містить конфіденційну інформацію, а у заявниці відсутній сертифікат шифрування кваліфікованого електронного підпису. 
Однак такого обґрунтування суд не вважає достатнім.
По-перше, відповідач 1 не довів належним чином, яка саме частина запитуваної інформації належить до інформації з обмеженим доступом і чому доступ до неї має бути обмежений у спосіб, передбачений частиною другою статті 6 Закону №2939-VI. 
Обмеження доступу не було обґрунтоване за трискладовим тестом, як цього вимагає Верховний Суд, зокрема, у постанові від 30.01.2020 у справі №806/1959/16.
По-друге, відповідач 1 не довів, чому не можна було надати хоча б ту частину запитуваної інформації, доступ до якої не обмежений, або надати відповідні документи з вилученням закритих відомостей. 
Це суперечить підходу, викладеному Верховним Судом у постанові від 17.02.2020 у справі №826/8891/16, відповідно до якого обмежується доступ саме до інформації, а не до документа.
По-третє, відповідач 1 не довів, що обраний ним поштовий спосіб направлення сам по собі належно забезпечував захист конфіденційної інформації і що саме такий спосіб був необхідним та достатнім. 
Із матеріалів справи вбачається вибір відповідачем 1 поштового способу надсилання, однак не вбачається належного обґрунтування того, чому цей спосіб забезпечував захист конфіденційної інформації краще і чому менш обмежувальний спосіб був неможливим.
Окрім того, суд відхиляє доводи відповідачів про правомірність ненадання позивачці повної відповіді на її електронну поштову адресу з підстав того, що така відповідь містила конфіденційну інформацію, а у позивачки був відсутній сертифікат шифрування кваліфікованого електронного підпису також з огляду на таке. 
За змістом частини другої статті 11 Закону України “Про інформацію”, кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. 
Відповідно до положень пунктів 3, 4 частини другої статті 8, частини шостої статті 16, частини першої статті 17, частини другої статті 18 Закону України “Про захист персональних даних”, суб`єкт персональних даних має право на доступ до своїх персональних даних, на одержання будь-яких відомостей про себе, при цьому відстрочення доступу суб`єкта персональних даних до його персональних даних не допускається, а обов`язок доведення законності відмови у доступі покладається на володільця персональних даних. 
Отже, суд виходить з того, що навіть якщо запитувана інформація містила персональні дані та належала до конфіденційної інформації про фізичну особу, така конфіденційність обмежує доступ до неї третіх осіб, але не самої особи, якої ці відомості стосуються. 
Аналогічне розуміння правової природи конфіденційної інформації про фізичну особу випливає з Рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012. 
За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачі не довели правомірності ненаправлення позивачці на її електронну адресу запитуваної нею інформації. 
З огляду на частину другу статті 9 та пункт 10 частини другої статті 245 КАС України, суд вважає за необхідне для ефективного захисту прав позивачки визнати протиправними дії відповідача 1 саме в цій частині.
Водночас, суд не вбачає необхідності в цій справі додатково зобов`язувати відповідача 1 повторно надсилати ту саму інформацію на електронну адресу, оскільки заявлена позовна вимога у цій частині сформульована як вимога про визнання протиправності відповідних дій, а сама інформація по суті була надана позивачці іншим способом, що нею самою не заперечується. 
Отже, визнання дій відповідача 1 у цій частині протиправними є достатнім і пропорційним способом захисту прав позивачки.
Щодо спірних правовідносин, пов`язаних з індексацією пенсії позивачки, то суд зазначає про таке. 
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин), розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Стаття 42 цього Закону передбачає, що для забезпечення індексації пенсії щороку з 1 березня проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.
Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.
У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.
Розмір та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.
Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону. Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.
З 1 січня 2016 року у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, а також у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму/мінімальної заробітної плати. Пенсіонерам, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність/мінімальної заробітної плати, визначених законом на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.
У разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, перерахунок пенсії проводиться з урахуванням не менш як 24 місяців страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі. Перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати (доходу), з якої обчислена пенсія.
За бажанням пенсіонера перерахунок пенсії проводиться із заробітної плати за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) пенсії.
У разі якщо застрахована особа після призначення (перерахунку) пенсії має менш як 24 місяці страхового стажу, перерахунок пенсії проводиться не раніше ніж через два роки після призначення (попереднього перерахунку) з урахуванням страхового стажу після її призначення (попереднього перерахунку) та заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію.
Якщо пенсіонер, який продовжував працювати, набув стажу, достатнього для обчислення пенсії відповідно до частини першої статті 28 цього Закону, за його заявою проводиться відповідний перерахунок пенсії незалежно від того, скільки часу минуло після призначення (попереднього перерахунку) пенсії, з урахуванням заробітної плати, з якої призначено (попередньо перераховано) пенсію.
Органи Пенсійного фонду щороку з 1 квітня без додаткового звернення особи проводять перерахунок пенсії тим особам, які на 1 березня року, в якому здійснюється перерахунок, набули право на проведення перерахунку, передбаченого абзацами першим - третім цієї частини, на найбільш вигідних умовах. Порядок такого перерахунку пенсії встановлюється правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Обчислення страхового стажу, який дає право на перерахунок пенсії відповідно до цієї статті, здійснюється не раніше дня, що настає за днем, по який обчислено страховий стаж під час призначення (попереднього перерахунку) пенсії.
Дія цієї частини не поширюється на пенсіонерів, яким призначено пенсію за вислугу років на умовах, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення", та які не досягли віку, встановленого статтею 26 цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 №209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» (далі – Постанова № 209 у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) установлено, що з 1 березня 2025 р. перерахунок пенсій згідно з Порядком проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2019 р. № 124 “Питання проведення індексації пенсій у 2019 році” (Офіційний вісник України, 2019 р., № 19, ст. 663), проводиться із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії (далі - коефіцієнт збільшення), у розмірі 1,115.
Підпунктом 4 пункту 2 постанови № 209 установлено, що з 1 березня 2025 р. розмір пенсії за особливі заслуги, визначений згідно з абзацом другим частини першої статті 5 Закону України “Про пенсії за особливі заслуги перед Україною”, підвищений відповідно до підпункту 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2024 р. № 185 “Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році” (Офіційний вісник України, 2024 р., № 24, ст. 1525), підвищується на коефіцієнт збільшення, установлений пунктом 1 цієї постанови, з урахуванням положень, передбачених пунктом 3 цієї постанови. 
Закон України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» від 01.06.2000 №1767-III (далі - Закон №1767-III у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає встановлення для окремих категорій громадян за здійснення визначного геройського вчинку або визначного трудового досягнення у певний період додаткових соціальних благ у вигляді додаткових або підвищених грошових виплат, пільг або компенсацій для задоволення окремих потреб.
Стаття 5 цього Закону визначає, що пенсія за особливі заслуги встановлюється як надбавка до розміру пенсії, на яку має право особа згідно із законом, у таких розмірах: 4200 гривень - особам, зазначеним у пункті 7 статті 1 цього Закону; від 35 до 40 відсотків розміру прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність, - особам, зазначеним у пунктах 1 і 6 статті 1 цього Закону; від 23 до 35 відсотків розміру прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність, - особам, зазначеним у пунктах 2-5 статті 1 цього Закону.
Розмір надбавки особам, зазначеним у пунктах 1-6 статті 1 цього Закону, визначається згідно із схемою визначення розмірів надбавок залежно від заслуг перед Україною, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, а особам, зазначеним у пункті 7 статті 1 цього Закону, - відповідно до абзацу другого частини першої цієї статті. У разі якщо особа одночасно має право на надбавки з кількох підстав, передбачених статтею 1 цього Закону, встановлюється надбавка, що є більшою, у максимальному розмірі.
Пенсія за особливі заслуги встановлюється з дня звернення за встановленням пенсії або з дня набуття права на неї, якщо звернення за її встановленням відбулося не пізніше 12 місяців з дня набуття права. Днем звернення за встановленням пенсії за особливі заслуги вважається день прийому поданої в електронній або паперовій формі заяви про встановлення пенсії за особливі заслуги з усіма необхідними документами. Якщо заява про встановлення пенсії за особливі заслуги надсилається поштою і до неї додаються всі необхідні документи, днем звернення за встановленням пенсії за особливі заслуги вважається дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви додані не всі необхідні документи, територіальний орган Пенсійного фонду України повідомляє заявникові, які документи мають бути подані додатково. Якщо такі документи будуть подані не пізніше трьох місяців з дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, днем звернення за встановленням пенсії за особливі заслуги вважається день прийому поданої в електронній або паперовій формі або відправлення заяви про встановлення такої пенсії.
У разі збільшення розміру прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність, територіальний орган Пенсійного фонду України здійснює перерахунок пенсії за особливі заслуги, розмір якої визначений відповідно до абзаців третього і четвертого частини першої цієї статті, з дати, з якої встановлено новий розмір прожиткового мінімуму. Розмір пенсії за особливі заслуги, визначений згідно з абзацом другим частини першої цієї статті, починаючи з 2024 року, щороку з 1 березня підвищується на коефіцієнт збільшення, який визначається відповідно до абзаців другого і третього частини другої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за рішенням Кабінету Міністрів України.
Верховний Суд у постанові від 23.07.2025 у справі №560/7794/24 дійшов висновку, що підпункт 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №185 від 23.02.2024 поширюється лише на осіб, розмір пенсії за особливі заслуги яких визначений за абзацом другим частини першої статті 5 Закону №1767-III, тобто на категорії, передбачені пунктами 1 та 6 статті 1 цього Закону; пенсія за особливі заслуги у розмірі 23 % прожиткового мінімуму належить до категорій пунктів 2–5 статті 1 Закону і не підпадає під таке підвищення. 
Суд враховує правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у цій постанові, як релевантний для даної справи, оскільки спір стосується аналогічного механізму індексації пенсії за особливі заслуги.
Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідач 1 провів з 01.03.2025 перерахунок пенсії позивачки шляхом застосування коефіцієнта 1,115 до показника середньої заробітної плати, який враховується для обчислення пенсії, тобто реалізував механізм щорічної індексації, передбачений статтею 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209. 
Водночас, відповідач 1 не збільшив окремо на цей коефіцієнт пенсію позивачки за особливі заслуги.
Спір між сторонами зводиться фактично до того, чи підлягала пенсія за особливі заслуги позивачки окремому підвищенню на коефіцієнт 1,115 відповідно до підпункту 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209. 
Зазначеною нормою передбачено підвищення на відповідний коефіцієнт саме розміру пенсії за особливі заслуги, визначеного згідно з абзацом другим частини першої статті 5 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною».
Суд врахував подані позивачкою додаткові пояснення, у яких вона зазначає, що її пенсія за особливі заслуги підлягає підвищенню з 01.03.2025 на коефіцієнт 1,115, оскільки, на її думку, розмір цієї пенсії визначений згідно з абзацом другим частини першої статті 5 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною». 
На обґрунтування цієї позиції позивачка, зокрема, посилається на преамбулу цього Закону, положення статей 1 і 5 зазначеного Закону, належність її до осіб, передбачених пунктом 5 статті 1 цього Закону, а також висловлює незгоду з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.07.2025 у справі № 560/7794/24.
Оцінивши наведені доводи, суд зазначає, що вони не містять нових фактичних обставин або нових доказів, які б спростовували вже встановлені у справі дані щодо виду та розміру пенсії за особливі заслуги позивачки. 
Як установлено судом на підставі письмових доказів, наявних у матеріалах справи, позивачці пенсію за особливі заслуги визначено у розмірі 23 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. 
Доводи позивачки фактично зводяться до того, що словосполучення «абзац другий частини першої статті 5 Закону» слід тлумачити розширено — як таке, що охоплює весь подальший текст частини першої статті 5 Закону, у тому числі і розмір пенсії за особливі заслуги, встановлений для осіб, зазначених у пунктах 2–5 статті 1 цього Закону. 
Однак із таким тлумаченням суд не погоджується.
Суд враховує, що за частиною першою статті 5 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» пенсія за особливі заслуги встановлюється у різних розмірах залежно від категорії особи, зокрема: від 35 до 40 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, — особам, зазначеним у пунктах 1 і 6 статті 1 цього Закону, та від 23 до 35 відсотків прожиткового мінімуму — особам, зазначеним у пунктах 2–5 статті 1 цього Закону.
Суд також враховує, що Верховний Суд у постанові від 23.07.2025 у справі № 560/7794/24, вирішуючи аналогічний спір щодо індексації пенсії за особливі заслуги, прямо зазначив, що положення підпункту 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 № 185 щодо підвищення пенсії за особливі заслуги шляхом індексації застосовуються лише до осіб, пенсію за особливі заслуги яким призначено у розмірі від 35 до 40 відсотків прожиткового мінімуму, тобто до категорій, передбачених пунктами 1 та 6 статті 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною», і не поширюються на осіб, яким пенсію за особливі заслуги визначено у розмірі від 23 до 35 відсотків прожиткового мінімуму, тобто на категорії, передбачені пунктами 2–5 статті 1 цього Закону.
Наведений правовий висновок Верховного Суду є застосовним і до цієї справи, оскільки спірні правовідносини стосуються того самого правового механізму щорічного підвищення пенсії за особливі заслуги, закріпленого у послідовних постановах Кабінету Міністрів України про індексацію пенсій. 
У цій справі, як і у справі № 560/7794/24, визначальним є саме те, що позивачці пенсію за особливі заслуги встановлено в межах категорії осіб, передбачених пунктами 2–5 статті 1 Закону України «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною», а не пунктами 1 і 6 цієї статті.
Сама по собі незгода позивачки з наведеним висновком Верховного Суду та наведення нею власного тлумачення відповідних норм права не спростовують застосовності цього висновку до спірних правовідносин. 
У додаткових поясненнях позивачки не наведено доводів, які б спростовували встановлений у справі факт призначення їй пенсії за особливі заслуги у розмірі 23 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Отже, подані позивачкою додаткові пояснення не спростовують висновку суду про те, що пенсія за особливі заслуги позивачки, визначена у розмірі 23 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, не підлягає підвищенню на коефіцієнт 1,115 відповідно до підпункту 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209. 
За таких обставин, підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 в цій частині та для зобов`язання нарахувати і виплатити таку індексацію немає.
У судових дебатах позивачка заявила клопотання про вихід суду за межі позовних вимог та просила, у разі якщо суд не дійде висновку про наявність підстав для задоволення вимоги щодо нарахування та виплати індексації пенсії за особливі заслуги перед Україною згідно з підпунктом 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй індексацію пенсії у загальному порядку як пенсіонеру, який отримує пенсію за віком. 
Суд відхиляє це клопотання, оскільки поданий позов стосується вимог щодо індексації пенсії за особливі заслуги перед Україною, тоді як вимога про нарахування та виплату індексації пенсії у загальному порядку як пенсії за віком у позовній заяві не заявлялася та не була предметом розгляду у цій справі. 
За своїм змістом зазначене прохання не є уточненням способу захисту в межах заявленого предмета спору, а фактично зводиться до зміни предмета позову та вирішення незаявленої позовної вимоги. 
Відповідно до змісту частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи в межах позовних вимог і може вийти за їх межі лише у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод чи інтересів особи, однак такий процесуальний механізм не може підміняти собою встановлений частиною першою статті 47 цього Кодексу порядок зміни предмета або підстав позову. 
За таких обставин, підстав для задоволення вказаного клопотання суд не вбачає.
Із приводу вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає про таке.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У свою чергу, відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Зі змісту вказаної норми випливає, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).
Так, згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.
За таких обставин і правових підстав, суд вважає, що ОСОБА_1 не обґрунтовано наявності моральної шкоди, якої зазнала позивачка, характеру немайнових та майнових втрат, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів, відповідно до яких заподіяно шкоду.
Позивачкою не надано жодних доказів заподіяння їй моральних страждань протиправною поведінкою відповідачів по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового та майнового характеру, що настали внаслідок незаконних дій відповідачів.
Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, позивачка не навела причинно-наслідкового зв`язку між діями та/або бездіяльністю відповідачів та моральною шкодою, не вказала, якими доказами це підтверджується.
З огляду на викладене вище, за результатами розгляду цієї справи, суд дійшов таких висновків.
Звернення позивачки від 09.05.2025 має змішаний характер: у частині надання вже наявної інформації — це запит на публічну інформацію, у частині вимоги провести індексацію - звернення громадянина.
Відповідач 1 не довів належним чином правомірності ненаправлення позивачці на її електронну адресу запитуваної нею інформації, а тому дії відповідача 1 в цій частині є протиправними.
Пенсія за особливі заслуги позивачки, яка визначена у розмірі 23 % прожиткового мінімуму, не підлягає підвищенню на коефіцієнт 1,115 згідно з підпунктом 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №209.
Вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити таку індексацію, відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Відтак, позовні вимоги в цій справі підлягають задоволенню частково.
Щодо вимог про постановлення окремої ухвали суду у цій справі, то необхідно вказати на таке.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
За частиною дев`ятою цієї статті, окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
З огляду на викладене вище, постановлення окремої ухвали відповідно до статті 249 КАС України є правом, а не безумовним обов`язком суду. 
Для цього суд має встановити під час розгляду справи порушення закону, а для застосування частини дев`ятої цієї статті — такі обставини, які об`єктивно свідчать про наявність ознак кримінального правопорушення. 
Так, у цій справі суд не встановив таких обставин. 
Матеріали справи не містять доказів, які б давали суду підстави дійти висновку про наявність у діях ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення. 
Тому підстав для постановлення окремої ухвали суду в цій справі суд не вбачає.
Щодо заяви про встановлення судового контролю в цій справі, то суд виходить із такого. 
За положеннями статей 381-1 і 382 КАС України, судовий контроль за виконанням судового рішення здійснює суд першої інстанції; за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалене рішення, або з власної ініціативи суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення. 
Отже, такий контроль можливий лише щодо рішення, ухваленого не на користь суб`єкта владних повноважень.
Також зі змісту статей 381-1 і 382 КАС України вбачається, що судовий контроль у формі зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення можливий щодо рішення, ухваленого не на користь такого суб`єкта. 
Оскільки у цій справі суд частково задовольняє позов, формально підстави для вирішення питання про судовий контроль існують. 
Водночас з огляду на характер задоволеної вимоги, яка не потребує вчинення відповідачем 1 дій, суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю у вигляді подання звіту про виконання рішення суду у цій справі.
Підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області щодо ненаправлення ОСОБА_1 на її адресу електронної пошти запитуваної нею інформації на запит на інформацію від 09.05.2025 року. 
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене і підписано 28 квітня 2026 року

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідачі:	Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, 10,м. Хмельницький,Хмельницька обл., Хмельницький р-н,29013 , код ЄДРПОУ - 21318350)  в.о. начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області Квятківська Марія Францівна (вул. Гната Чекірди, 10, м. Хмельницький,Хмельницький р-н, Хмельницька обл.,29005 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) 	
 		
Головуючий суддя 		Є.В. Печений