Справа № 149/1679/25 
Провадження № 33/801/531/2026
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павлюк О. О.
Доповідач: Сало Т. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд, суддя Сало Т.Б., розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 квітня 2026 року в справі про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,
встановив:
Постановою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 квітня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 665,60 грн.
Не погодившись із вказаною постановою,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
У скарзі зазначає, що з долученого до справи відео не вбачається даних щодо того, що він керував самокатом та в подальшому на вимогу працівників поліції був зупинений, тобто доказів на підтвердження фіксування саме руху та подальшої зупинки не має. Рішення суду фактично зводиться до надання оцінки чи є електросамокат транспортним засобом. У той же час, у суді першої інстанції він пояснив, що не керував електросамокатом, оскільки той був зламаний та він вів його в руках. Суд не надав належної оцінки його поясненням.
Також  ОСОБА_1 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, однак підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні, так як апеляційну скаргу подано в межах визначеного ч. 2 ст. 294 КУпАП строку. 
25 травня 2026 року адвокатом Костюком С.М. через систему «Електронний суд» було подано додаткові пояснення у справі, у яких наголошується увага апеляційного суду на тому, що ОСОБА_1 не є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки електросамокат «Sencor» не відноситься до транспортних засобів у розумінні законодавства. Помилковим є посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №127/5920/22, оскільки у вказаній постанові розтлумачено ст. 1187 ЦК України, проте не зроблено жодних висновків щодо віднесення/не віднесення електросамоката певної потужності до категорії «механічних транспортних засобів» й не ототожнюється поняття «механічного транспортного засобу» й «джерела підвищеної небезпеки». Касаційний суд лише дійшов висновку про те, що використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні статті 1187 ЦК України. Окрім того, відповідно до частини 12 статті 121 КпАП України, під транспортними засобами у статтях 121-126, 127-1 -128-1, частинах першій і другій статті 129, статтях 132-1, 133-1, 133-2, 139 і 140 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші транспортні засоби. Стаття 130 КпАП України в зазначеному переліку відсутня, а відтак зазначене загальне визначення транспортних засобів для притягнення до адміністративної відповідальності за цією статтею не застосовується. В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не керував механічним транспортним засобом, на нього не поширюються обов`язки водія, передбачені розділом 2 ПДР України, а відтак він не є суб`єктом адміністративного правопорушення, що передбачене статтею 130 КпАП України.
У судове засідання, призначене на 25 травня 2026 року, з`явився адвокат Костюк С.М. та пояснив, що ОСОБА_1 заперечував факт керування електросамокатом, наголошуючи поліцейському, що він не їхав. Вказана обставина зафіксована на відеозаписі з нагрудної камери поліцейського. 
25 травня 2026 року у судовому засіданні оголошено перерву до 28 травня 2026 року з метою надання стороною захисту деталізованої хронології події, яка відображена на відеозаписі з нагрудної камери поліцейського, із наведенням конкретного часу, коли ОСОБА_1 заперечував факт свого керування електросамокатом.
28 травня 2026 року від адвоката Костюка С.М. надійшла заява, в якій він вказав про помилкове обґрунтування в судовому засіданні 25 травня 2026 року факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 словами останнього, зафіксованими на портативний відеореєстратор поліцейського «та не їхав я», які в дійсності звучать як «та не п`яний я», що стало підставою оголошення перерви в судовому засіданні. Просив не розцінювати це, як намагання ввести суд в оману чи зловживання стороною захисту процесуальними правами, а судове засідання 28 травня 2026 року провести у відсутність ОСОБА_1 та його захисника.
Враховуючи положення ч. 6 ст. 294 КУпАП та клопотання сторони захисту, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 та його захисника.
Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №340000, складеного поліцейським 2 взводу 1 роти 1 батальйону БПП з обслуговування Хмільницького району УПП у Вінницькій області ДПП капралом поліції Туркевичем Р.В., 24 травня 2025 року о 01 год. 09 хв. в м.Хмільник по вул. Монастирська (Кірова), 5/2, водій ОСОБА_1 керував електросамокатом «Sencor» без д.н.з., з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; різка зміна забарвлення шкільного покриву обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння водій відмовився у встановленому законом порядку та у повному обсязі. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с.2).
У п. 2.5 Правил дорожнього руху зазначено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.
Частиною першою статті 130 КУпАП передбачено відповідальність, в тому числі, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності дійшов висновку про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, доведена матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення; показаннями технічних приладів, що мають функції відеозапису; письмовими доказами, пов`язаними з процедурою проведення огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 ..
Під час розгляду справи суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.280 КУпАП з`ясував всі обставини, що підлягають доказуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення.
Висновок суду першої інстанції про те, що у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП України, а саме відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Відповідно до ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
В основному доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що з наявних в матеріалах справи доказів не можливо встановити факт керування ним самокатом та зупинення його працівниками поліції. Як він пояснив суду, електросамокат був зламаний та він вів його в руках.
Для притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП доведенню підлягає як факт керування особою транспортним засобом, так і факт її відмови від проходження огляду на стан сп`яніння.
У п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року №14 судам роз`яснено, що керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись. 
Апеляційний суд виходить з того, що в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №340000 від 24 травня 2025 року зазначено суть адміністративного правопорушення та опис установлених обставин. Зокрема зазначено, що водій ОСОБА_1 керував електросамокатом.
У протоколі про адміністративне правопорушення вказано, що ОСОБА_1 пояснення надасть у суді, від підпису протоколу останній відмовився.
Факт відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 не заперечує.
Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, зокрема, відеозапис з нагрудної камери працівників поліції встановив, що працівниками поліції під час дії комендантської години було зупинено ОСОБА_1 , який керував електросамокатом. В ході розмови з поліцейськими, останнім неодноразово підтверджувалось, що він дійсно їхав до матері, просив не складати відносно нього матеріали за ст. 130 КУпАП, а відпустити, оскільки він не має можливості сплатити штраф, передбачений за таке правопорушення. Оскільки в ході розмови поліцейськими у ОСОБА_1 було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, йому було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння, на що останній відмовився та йому було роз`яснено, що відносно нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. При цьому в ході спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 не заперечував наявність у нього ознак сп`яніння та факт керування транспортним засобом.
Відтак, доводи апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції не обґрунтовано належним чином, якими саме доказами підтверджуються факт керування, не відповідають дійсності. 
Апеляційний суд, оглянувши відеозапис, зокрема зміст бесіди ОСОБА_1 з поліцейськими встановив, що ним підтверджується факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
У додаткових поясненнях ОСОБА_1 наголошував на тому, що він не є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки електросамокат «Sencor» не відноситься до транспортних засобів у розумінні законодавства. Пункт 2.5 ПДР України стосується лише механічних транспортних засобів, відтак обов`язковою ознакою складу даного адміністративного правопорушення є саме керування механічним транспортним засобом.
Вказана позиція відхиляється апеляційним судом, оскільки диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП передбачена відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» судам роз`яснено, що при розгляді справ, зокрема, за ст. 130 КУпАП, суди мають ураховувати положення правових норм, у яких визначено поняття «транспортні засоби», зокрема, примітки до ст. 286 КК, ч. 7 ст. 121 КпАП, п.1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №30.
У примітці до статті 121 КУпАП зазначено, що під транспортними засобами у статтях 121-126, 127-1 - 128-1, частинах першій і другій статті 129, статтях 132-1, 133-1, 133-2, 139 і 140 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші транспортні засоби.
Стаття 130 КУпАП серед вказаного переліку відсутня.
У п. 1.10 Правил дорожнього руху під транспортним засобом мається на увазі пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.
Вказаний термін охоплює всі види транспортних засобів.
Поняття «транспортний засіб» та «механічний транспортний засіб» трактуються як два різні поняття: в широкому і вузькому розумінні.
Суб`єктами правопорушень, передбачених частиною статтею 130 КУпАП, є водії транспортних засобів, а не лише механічних транспортних засобів.
У Правилах дорожнього руху відсутнє визначення «електросамокат».
Разом з тим, 23 березня 2023 року набрав чинності Закон України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» №2956-IX.
У вказаному Законі №2956-IX визначено наступні поняття:
- електричний колісний транспортний засіб - дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії;
- легкий персональний електричний транспортний засіб - колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) із потужністю у діапазоні до 1000 Вт, системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, з одним, двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість у діапазоні до 25 кілометрів на годину;
- низькошвидкісний легкий електричний транспортний засіб - колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома), системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, із двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість, що є меншою або дорівнює 50 кілометрів на годину та більшою за 10 кілометрів на годину, та споряджену масу не більше ніж 600 кілограмів.
Як вбачається з доданих до письмових пояснень документів, ОСОБА_1 керував електросамокатом «Sensor», який має потужність двигуна 250 Вт, з максимальною швидкістю до 25 км/год, що слідує з витягу з інструкції користувача.
Тобто ОСОБА_1 керував транспортним засобом (легким персональним електричним) у розумінні вищенаведених вище вимог Закону, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано фактичні обставини справи, вина ОСОБА_1 доведена повністю, а його дії правильно кваліфіковані за ч.1 ст.130 КУпАП.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 294 КУпАП,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Постанову Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 квітня 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.Б. Сало