ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/8007/24 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Черпака Ю.К.,
Штульман І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій протиправними зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року - скасовано.
Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області в частині призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком з 26.09.2023 року, відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням коефіцієнта стажу у розмірі 0,25917.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком з дня подачі заяви - 26.09.2023 року, відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням коефіцієнта страхового стажу у розмірі 0,37250, виходячи із наявного страхового стажу 37 років 3 місяців 28 днів. В іншій частині позовні вимоги - відмовлено.
30 жовтня 2025 року за вх.54253/25 до суду надійшла заява позивача в порядку статті 383 КАС України, в якій останній просить визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.
Заява мотивована тим, що пенсійний фонд продовжує свою протиправну діяльність, не виконує постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, яка полягає у невірному застосуванні страхового стажу, а саме замість наявного страхового стажу 37р. 3 м. 28д. відповідач застосував стаж 25р. 11м. 5д. 
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень на виконання рішення суду (у порядку ст. 383 КАС України) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким заяву, подану у порядку статті 383 КАС України - задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не дослідив всі обставини у справі, оскільки відповідач ухиляється від виконання рішення у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено про те, що постанова Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 580/8007/24 виконана Головним управлінням в повному обсязі, відповідно до вимог чинного законодавства та в межах повноважень, покладених на органи Пенсійного фонду.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відмовляючи у задоволенні заяви у порядку статті 383 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що заява фактично спрямована не на належне виконання судового рішення, яким вже вирішено питання щодо призначення пенсії по інвалідності, а на правильність методу розрахунку страхового стажу.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами положень статей 129 та 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частин другої та третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Крім того, статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, що забезпечується через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.
Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04).
Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).
Судом можуть бути вжиті заходи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду.
На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статями 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України.
За змістом норм статті 129-1 Конституції України, статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо обов`язковості судового рішення такою підставою є обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення.
У свою чергу, правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого унормований у тому числі і приписами статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача. 
Застосування судом до суб`єкта владних повноважень заходів процесуального впливу можливе виключно у випадку встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи-позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами.
У той же час, частиною четвертою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.
Згідно частини п`ятої вказаної статті у разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику.
Таким чином, вказаною нормою статті 383 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду.
Тобто, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання судового рішення порушуються його права, свободи чи інтереси, то він має право звернутись до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, яка повинна відповідати вищевказаним вимогам, у разі недотримання яких, така заява підлягає поверненню.
Як свідчать матеріали справи, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року - скасовано.
Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області в частині призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком з 26.09.2023 року, відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням коефіцієнта стажу у розмірі 0,25917.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком з дня подачі заяви - 26.09.2023 року, відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням коефіцієнта страхового стажу у розмірі 0,37250, виходячи із наявного страхового стажу 37 років 3 місяців 28 днів. В іншій частині позовні вимоги - відмовлено.
Аналіз мотивувальної та резолютивної частин вказаної постанови суду вказує на те, що визначальною обставиною у спірних правовідносинах, яким надавалась оцінка у рішенні суду, було право позивача на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком з 26.09.2023 року, відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням коефіцієнта стажу у розмірі 0,25917 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком з дня подачі заяви - 26.09.2023 року, відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням коефіцієнта страхового стажу у розмірі 0,37250, виходячи із наявного страхового стажу 37 років 3 місяців 28 днів.
У свою чергу, на виконання вказаного рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області призначило ОСОБА_1 пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком з дня подачі заяви - 26.09.2023 року, відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням коефіцієнта страхового стажу у розмірі 0,37250, виходячи із наявного страхового стажу 37 років 3 місяців 28 днів, з яких страховий стаж становить 25 років 11 місяців 05 днів, та 11 років 04 місяці 23 дні - додатковий стаж з дня встановлення інвалідності до досягнення пенсійного віку згідно статті 33 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який враховано при визначенні доплати позивачу.
Водночас, з аналізу поданої позивачем заяви у даній справі, вбачається, що остання фактично спрямований не на належне виконання судового рішення, яким вже вирішено питання щодо призначення пенсії по інвалідності, а на правильність методу розрахунку страхового стажу.
Відповідно, обставини незгоди позивача з характером виконання суб`єктом владних повноважень рішення суду, не спростовують сам факт виконання відповідачем свого обов`язку щодо призначення пенсії по інвалідності, що узгоджується зі змістом постанови суду, що у свою чергу не може свідчити про порушення відповідачем охоронюваного інтересу позивача та можливість використання позивачем правового механізму статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України.
До того ж, суд звертає увагу на те, що за правилами частини третьої статті 378 КАС України невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат.
Як наслідок, відсутні підстави для зобов`язання відповідача вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню виконання зазначеного вище рішення суду першої інстанції.
Таким чином, відсутні підстави для зобов`язання відповідача вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню виконання зазначеного вище рішення суду першої інстанції.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість заяви позивача.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229, 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді Ю.К. Черпак

І.В. Штульман