Номер провадження: 33/813/895/26
Номер справи місцевого суду: 499/320/22 
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В. 
Доповідач Копіца О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі головуючого: судді Копіци О.В., за участі секретаря судового засідання Ровенко А.С.,в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника Коливай С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Коливай С.В., в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Іванівського районного суду Одеської обл. від 19.05.2025, стосовно:
ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Богунове Іванівського р-ну Одеської обл., громадянина України, військовослужбовця НГУ, в/ч НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- про накладення стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. ст. 130 КУпАП
установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Зазначеною постановою суду 1-ої інстанції ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1рік, а також стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605, 60 грн.
Відповідно до вказаної постанови суду,17.05.2022 о 20 год. 25 хв. в с-щі Іванівка по вул. Б. Дерев`янка водій ОСОБА_1 керував т/з ВАЗ-21043 д.н.з. НОМЕР_2 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законодавством порядку приладом «ДРАГЕР 6810» під відеозапис, результат якого 2.02 % проміле, тест №104. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306від 10.10.2001. 

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник Коливай С.В. не погодився із оскаржуваною постановою, вважаючи її незаконною та необґрунтованою, з огляду на наступні обставини:
- під час вирішення питання щодо наявності підстав для закриття провадження по справі у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП, судом 1-ої інстанції залишено поза увагою те, що зупинення провадження у справі не може бути правовою підставою для продовження строків, передбачених ст. 38 КУпАП, а отже після спливу таких строків провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Посилаючись на наведені обставини захисник Коливай С.В. просить скасувати постанову суду та провадження у справі відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП
В апеляційній скарзі захисник Коливай С.В. також порушив питання про поновлення строку на оскарження постанови суду, вказавши, що строк пропущений із поважних причин, оскільки ОСОБА_1 не був належним чином повідомленим про розгляд справи, повістку про виклик до суду та копію постанови суду про притягнення його до відповідальності не отримував. Окремо, звертає увагу на те, що постановою суду від 08.06.2022 провадження у справі зупинялось до моменту припинення перебування ОСОБА_1 у складі військового формування.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його захисник Коливай С.В. підтримали апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на її подання у повному обсязі, просили їх задовольнити. 
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника Коливай С.В.,перевіривши доводи скарги, а також вивчивши доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду та ретельно дослідивши матеріали справи, апеляційний суд доходить висновків про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Щодо клопотання захисника Коливай С.В., про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду 1-ої інстанції, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.06.2006, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» (Melnyk v. Ukraine) від 28.03.2006, заява №23436/03 зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. The United Kingdom від 21.02.1975, серія A №18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність.
Приписами ст. 289 КУпАП передбачено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Аналогічні положення щодо оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення містить ч. 2 ст. 294 КУпАП, якою, серед іншого, також передбачено, що апеляційна скарга, подана після закінчення десятиденного строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також, якщо у поновленні строку відмовлено.
Строк на апеляційне оскарження, пропущений із поважних причин, може бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи.
Норми діючого КУпАП не містять переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного строку оскарження постанови суду. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Відповідно до усталеної судової практики, підстави пропуску строку на апеляційне оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання апеляційної скарги. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.
На підставі аналізу матеріалів справи вбачається, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 не був присутніми в судовому засіданні 19.05.2025, у якому за результатами розгляду справи про притягнення його до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП судом було прийнято рішення. 
При цьому інформація про належне його повідомлення шляхом вручення повістки у передбачений ч. 1 ст. 277-2 КУпАП строк, зокрема, не пізніше як за три доби до дня розгляду справи в суді, в матеріалах справи відсутня.
Водночас, із матеріалів справи вбачається, що постановою суду від 08.06.2022 провадження у справі зупинялось до моменту припинення перебування ОСОБА_1 у складі військового формування та постановою суду від 05.05.2025 провадження відновлено.
Окрім того, за наявною у справі інформацією ОСОБА_1 станом на березень - квітень 2025 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_3 , проте, доказів про повідомлення останнього про відновлення провадження у справі та призначення її розгляду на 19.05.2025, у справі відсутні. 
Судом здійснювались заходи з встановлення місця служби ОСОБА_1 , в тому числі шляхом звернення до ІНФОРМАЦІЯ_2 05.05.25, але відповідної інформації надано не було і така в матеріалах справи відсутня (а.с. 26,27,31).
Отже, аналіз наведених обставин дає підстави стверджувати про необізнаність ОСОБА_1 про відновлення провадження судом та призначення справи до розгляду.
Апеляційний суд критично ставиться до висновків місцевого суду про незацікавленість ОСОБА_1 щодо порушеного відносно нього провадження, враховуючи, що вказане провадження було зупинено ще у 2022 року саме з підстав перебування ОСОБА_1 у складі військового формування, отже, останній, продовжуючи перебувати у лавах ЗСУ міг розраховувати про відсутність підстав для відновлення провадження та розгляду справи.
Разом із тим, ч.ч. 1 та 3 ст. 285 КУпАП передбачають, що копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі.
Водночас, матеріали справи не містять жодної інформації стосовно вручення (отримання) копії повного тексту оскаржуваної постанови ОСОБА_1 у межах визначеного законом строку на апеляційне оскарження постанови.
На переконання апеляційного суду, за таких обставин, ОСОБА_1 не міг володіти інформацією про прийняте відносно нього судове рішення та як наслідок у межах строку на апеляційне оскарження вчинити відповідні дії з реалізації свого права на апеляційне оскарження у порушеному відносно нього провадженні.
Наведене свідчить про наявність безумовних перешкод для подання ОСОБА_1 апеляційної скарги у межах встановленого ст. 294 КУпАП десятиденного строку, а також наявності підстав для поновлення строку на подання апеляційної скарги.
Так, Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
У Рішенні Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 було сформульовано юридичну позицію, за якою законодавчо визначений механізм реалізації права на судовий захист, що включає в себе, зокрема, право на апеляційний перегляд справи, є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя; обсяг права на апеляційний перегляд справи, що визначається законом, має гарантувати особі ефективну реалізацію права на судовий захист задля досягнення цілей правосуддя, забезпечуючи захист інших конституційних прав і свобод такої особи.
Отже, враховуючи все вищенаведене, а також не отримання ОСОБА_1 копії постанови суду, звернення останнього за правовою допомогою з метою подання апеляційної скарги, що потребувало певного часу, задля забезпечення реалізації права на судовий захист, що включає в себе, зокрема, право на апеляційний перегляд справи, апеляційний суд вважає зазначену обставину поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду 1-ої інстанції та доходить висновку про існування підстав для його поновлення.
Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом. 
Враховуючи те, що в апеляційній скарзі захисника не оспорюється факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд, на підставі ч. 7 ст. 294 КУпАП, вважає за недоцільним надавати оцінку висновкам суду 1-ої інстанції в цій частині та погоджується з висновком суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного правопорушення. 
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновком суду, що строки накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 не минули, так як провадження у справі зупинялося, в зв`язку із проходженням останнім військової служби, оскільки це суперечить положенням статей 38 та 277 КУпАП.
Так, статтею 247 КУпАП визначені обставини, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення, зокрема, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу (пункт 7).
Положеннями ст. 38 КУпАП встановлені строки, після закінчення яких виключається накладення адміністративного стягнення.
Відповідно до ч. 6 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ст. 130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.
Зі змісту наведених правових норм закону вбачається, що закриття провадження на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП є не правом, а обов`язком суду, якщо сплив строк, передбаченого ст. 38 КУпАП, перебіг якого розпочинається з дня вчинення адміністративного правопорушення (при триваючому правопорушення - з дня його виявлення).
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №503864 17.05.2022 о 20 год. 25 хв. в с-щі Іванівка по вул. Б. Дерев`янка водій ОСОБА_1 керував т/з ВАЗ-21043 р/н НОМЕР_2 в стані алкогольного сп`яніння чим порушив вимоги п. 29.а ПДР.
Згодом, постановою Іванівського районного суду Одеської обл. від 08.06.2022провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 було зупинено, в зв`язку з призовом останнього для проходження військової служби до звільнення його з військової служби.
Зупиняючи провадження у справі, місцевий суд керувався аналогією закону, застосувавши норми ст. 335 КПК України, що апеляційний суд не вправі перевіряти та надавати цьому оцінку відповідно до його повноважень та меж судового розгляду.
Разом і з тим, слід звернути увагу, що і приписи ст. 355 КПК України, які передбачають зупинення кримінального провадження на час проходження військової служби обвинуваченим у кримінальному правопорушенні до його звільнення не передбачають можливість зупинення строків притягнення до кримінальної відповідальності, на відміну від зупинення, в зв`язку з розшуком обвинуваченого (ч.2 ст. 49 КК України)
Постановою судді від 05.05.2025 вказане провадження було поновлено, при цьому підставою для поновлення стало не звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Водночас, суд 1-ої інстанції вказав, що оскільки правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП не входить до переліку справ, передбачених ч. 2 ст. 268 КУпАП, розгляд яких необхідно проводити з обов`язковою присутністю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тому відновлення розгляду даної справи не призведе до порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Згідно із п. 7 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є розумні строки розгляду справи судом.
Як наголошено у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі – ВССУ) від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», судді повинні усвідомлювати особисту відповідальність за розгляд справ у встановлені законом строки, за якість розгляду справ, не допускати фактів зволікання, вживати всіх необхідних заходів з метою неухильного дотримання процесуальних строків (пункт 7).
За висновком ВССУ, розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту (пункт 3 постанови), при цьому строки розгляду справ не можуть вважатися розумними, якщо їх порушено через призначення судових засідань із великими інтервалами, безпідставне задоволення необґрунтованих клопотань учасників процесу, що спричинило відкладення розгляду справи на тривалий час, відкладення справи через її неналежну підготовку до судового розгляду, невжиття заходів щодо недопущення недобросовісної поведінки учасників справи тощо, оскільки наведені причини свідчать про низький рівень організації судочинства та безвідповідальне ставлення до виконання своїх обов`язків (пункт 7 постанови).
У пункті 11 вказаної постанови ВССУ вказав, що судам слід дотримуватись вимог статей 277, 277-2, 278 КУпАП під час розгляду справ про адміністративні правопорушення та враховувати, що строки накладення адміністративного стягнення, передбачені статтею 38 цього Кодексу, не можуть бути продовжені, у зв`язку із чим підготовку до розгляду справи про адміністративне правопорушення необхідно починати у найкоротші терміни після надходження до провадження судді протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи. ВССУ також звернув увагу судів, що у випадку відкладення розгляду справи про адміністративні правопорушення за клопотанням учасників судового розгляду строк накладення адміністративного стягнення, передбачений статтею 38 КУпАП, обчислюється, починаючи з дня вчинення адміністративного правопорушення (при триваючому правопорушенні – з дня його виявлення), і можливості зупинення цього строку не передбачено, крім випадку, визначеного ч. 4 ст. 277 КУпАП (пункт 12).
Отже, діючим КУПАП не передбачено можливості зупинення строків накладення адміністративного стягнення, а сплив такого строку навіть за наявності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення є безумовною підставою для закриття провадження у справі.
Крім того, системний аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства» суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродньо встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків.
Статтею 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.
Статтею 247 КУпАП визначено обставини, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення. Зокрема, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу (пункт 7).
Продовження строків накладення адміністративних стягнень КУпАП не передбачено, у разі їх закінчення провадження у справі підлягає безумовному закриттю (без накладення адміністративного стягнення) попри встановлення судом вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення. У цьому випадку правопорушник не несе за свою протиправну поведінку, яка є джерелом серйозної потенційної небезпеки для життя та здоров`я учасників дорожнього руху, установленої законом міри відповідальності, яка застосовується, в тому числі, з метою його виховання та запобігання вчиненню нових правопорушень, отже, не виконуються завдання цього Кодексу, у тому числі через незадовільну роботу державних інституцій, зокрема суду.
Тож, питання своєчасного розгляду справ про адміністративні правопорушення та накладення стягнення на осіб, визнаних винними у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених вказаною нормою, із дотриманням строку, визначеного статтею 38 цього Кодексу, має бути предметом постійної уваги та контролю суддів, у провадженні яких перебувають такі справи. Судді не повинні допускати безпідставних зволікань із розглядом справ цієї категорії та вживати усіх можливих заходів, які забезпечать їх розгляд у строк, визначений законом, або у строк, який з урахуванням обставин справи можна визнати розумним та який не виходить за межі відповідного строку з дня вчинення правопорушення. 
Таким чином,на переконання апеляційного суду зупинення провадження у справі не зупиняє перебігу строків, встановлених ст. 38 КУпАП, а тому у випадку невиправданого зупинення судом провадження може призвести до невиконання обов`язку суду розглянути справу в межах строку накладення адміністративного стягнення. 
Підсумовуючи викладене вище апеляційний суд констатує,що застосовуючи до ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, місцевий суд допустив суперечності в своїх висновках та недотримався положень ч. 6 ст. 38 КУпАП, яка передбачає, що адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ст. 130 цього Кодексу не може бути накладено після закінчення строку визначеного в один рік з дня вчинення вказаного адміністративного правопорушення. 
Зазначена норма закону жодних виключень не передбачає, як і можливості зупинення строку накладення адміністративного стягнення чи його відтермінування, в тому числі і з тих підстав, що вказав суд.
Враховуючи, що на момент розгляду справи судом 1-ої інстанції, тобто 19.05.2025, закінчився визначений КУпАП у 1 рік строк накладення адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення, яке ставиться у провину ОСОБА_1 та вчинене останнім 17.05.2022, а тому апеляційний суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП.
Разом із тим, питання щодо необхідності встановлення (не встановлення) винуватості при закритті справи за строками в національній судовій практиці є спірним.
Так, зі змісту вищенаведеної ч. 2 ст. 38 КУпАП вбачається, що закриття провадження на зазначеній підставі можливе за одночасної наявності таких умов:
- вчинення (виявлення) адміністративного правопорушення;
- сплив встановленого законом тримісячного строку.
Тобто, на переконання апеляційного суду, для обчислення встановленого законом строку для накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі у зв`язку з його спливом необхідним є, поміж іншого, встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення – протиправної, винної дії чи бездіяльності.
При цьому, ч. 1 ст. 284 КУпАП передбачає, що по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених ст. 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що в резолютивній частині постанови при закритті провадження по справі у зв`язку зі спливом строків передбачених ст. 38 КУпАП, суд дійсно позбавлений можливості визнавати особу винуватою у вчинені правопорушення, натомість такі висновки повинні міститись в мотивувальній частині судового рішення.
Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та прийняти нову постанову.
Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга захисника Коливай С.В., в інтересах ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а постанова місцевого суду – скасуванню із прийняттям нової постанови, про закриття провадження у справі за підставами, передбаченими п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП та зазначенням у мотивувальній частині про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Керуючись ст.ст. 7, 38, 247, 251, 252, 280, 283, 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

Клопотання захисника Коливай С.В., в інтересах ОСОБА_1 задовольнити та поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови Іванівського районного суду Одеської обл. від 19.05.2025 про накладення стягнення на  ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 

Апеляційну скаргу захисника Коливай С.В., в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.

Постанову Іванівського районного суду Одеської обл. від 19.05.2025 про накладення стягнення на  ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП - скасувати та провадження в справі закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду     О.В. Копіца