ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/4030/23 Головуючий суддя І інстанції Сілантьєва Е. Є.
Провадження № 22-ц/818/306/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2026 року       м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарг и представника ОСОБА_1 - адвоката Коваль Олександра Юрійовича та представника ОСОБА_2 - адвоката Мица Юрія Вікторовича на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2025 року у справі № 645/4030/23 за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, 
в с т а н о в и в :
У серпні 2023 року ОСОБА_4 , звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, який уточнив 27.10.2023 та 30.10.2023 та остаточно позивач просив суд:
- визнати спільною сумісною власністю подружжя майно: автомобіль SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ; трикімнатну квартиру (загальною площею 104,5 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на автомобіль SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ; 
- визнати за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 1/3 частину трикімнатної квартири (загальною площею 104,5 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 2/3 частин трикімнатної квартири (загальною площею 104,5 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу 6350/2023/3892212 від 22.06.2023 року автомобіля SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , укладений між та
- витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 автомобіль SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати державну реєстрацію транспортного засобу кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , а також стягнути судові витрати.
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано договір купівлі - продажу автомобіля марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 укладеному в ТСЦ № 6350/2023/3892212 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 22 червня 2023 року - недійсним.
Визнано, що автомобіль марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і частка кожного з подружжя становить по 1/2.
Визнано за ОСОБА_5 у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_5 у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . 
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  сплачений судовий збір в сумі 11272 грн. 80 копійок.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  витрати на виготовлення звітів у розмірі 4000 грн. 00 коп.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Коваль Олександр Юрійович та представник ОСОБА_2 -адвокат Мица Юрій Вікторович через систему «Електронний суд» подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Коваль Олександр Юрійович просить скасувати рішення в частині:
1) визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину автомобіля марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ;
2) визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину автомобіля марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ;
3) визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;
4) визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ;
5) відмови в задоволенні позовних вимог про: скасування державної реєстрації транспортного засобу - автомобіля SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ); витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) автомобіля – SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
та постановити в цій частині нове рішення, яким:
1) Визнати за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на автомобіль – SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
2) Визнати за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 1/3 частину трикімнатної квартири (загальною площею 104,5 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 .
3) Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 2/3 частин трикімнатної квартири (загальною площею 104,5 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 .
4) Скасувати державну реєстрацію транспортного засобу - автомобіля SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ).
5) Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) автомобіль – SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 13.02.2025 по справі № 645/4030/23 – залишити в силі без змін.
Стягнути з Відповідачів на користь Позивача витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 10 950,72 грн.

Вказав, що рішення суду оскаржується Позивачем – ОСОБА_5 лише частково, а саме в тій частині, що стосується: порядку розподілу спільного майна подружжя; визначення часток кожного з подружжя у спірному майні; скасування державної реєстрації автомобіля за ОСОБА_3 ; витребування автомобіля у ОСОБА_3 . 
В іншій частині, що стосується: визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя; визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля; розподілу судових витрат, рішення суду Позивачем – ОСОБА_5 не оскаржується, оскільки судом правильно та повно встановлено фактичні обставини справи щодо набуття спірного майна у спільну сумісну власність подружжя та здійснено законний і обґрунтований висновок щодо необхідності визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля внаслідок недобросовісних дій Відповідачів.
Зазначив, що під час перебування Позивача – ОСОБА_6 та Відповідача – ОСОБА_2 у шлюбі ними у спільну сумісну власність на території України було набуто наступне майно: 24.04.2020 - автомобіль – SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ; 30.01.2020 - трикімнатну квартиру (загальною площею 104,5 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до Звітів про оцінку майна його вартість на момент подання позову становить 4 862 800 грн. 00 коп., зокрема: квартира – 3 693 600 грн. 00 коп.; автомобіль – 1 169 200 грн. 00 коп. 
Сторони в позасудовому порядку не змогли дійти згоди щодо поділу цього майна, більше того, Відповідачем – ОСОБА_2 було здійснено незаконне відчуження спільного майна подружжя – автомобіля, у зв`язку з чим Позивач – ОСОБА_4 був вимушений звернутись за захистом своїх прав до суду. 
Враховуючи фактичні обставини правовідносин між сторонами, Позивач ОСОБА_4 вважає за необхідне просити суд здійснити поділ спільного майна подружжя саме наступним чином: у власність Позивача – ОСОБА_6 виділити автомобіль та 1/3 частину квартири; у власність Відповідача – ОСОБА_2 виділити 2/3 частин квартири. 
Згідно звітів про оцінку спірного майна, які містяться в матеріалах справи: Вартість 1/2 частини автомобіля становить 584 600 грн. 00 коп. Вартість 1/2 частини квартири становить 1 846 800 грн. 00 коп. 
Таким чином, у випадку залишення у власності Позивача – ОСОБА_6 автомобіля, його частка у праві власності на квартиру підлягає зменшенню та становитиме в грошовому еквіваленті 1 262 200 грн. 00 коп. (різниця між вартістю 1/2 частини автомобіля та 1/2 частини квартири), що відповідає вартості 1/3 частині квартири. Натомість, частка Відповідача – ОСОБА_2 у праві власності на квартиру має бути збільшена та складатиме 2/3 частин. 
Такий поділ майна відповідатиме рівності часток сторін при його поділі, забезпечить поділ неподільних речей (автомобіля) та не вимагатиме сплати жодною зі сторін грошової компенсації. Більше того, під час розгляду справи в суді першої інстанції Позивач – ОСОБА_4 неодноразово повідомляв суд та Відповідача – ОСОБА_2 про те, що він готовий залишити 100% у праві власності на квартиру Відповідачу - ОСОБА_2 для її подальшого проживання в цій квартирі разом з їх спільною дитиною. Взамін же, Позивач – ОСОБА_4 пропонував залишити в його власності автомобіль та надати Відповідачем – ОСОБА_2 письмових гарантій невчинення нею перешкод у його спілкуванні з сином. Однак, Відповідач – ОСОБА_2 вказану пропозицію проігнорувала, що свідчить про її небажання здійснити реальний та остаточний поділ майна, а також намір продовжувати чинити перешкоди у спілкуванні Позивача – ОСОБА_6 з сином. 
Вказав, що суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув. Та обставина, що Позивач на сьогоднішній день фактично проживає на території держави Ізраїль не впливає на запропонований Позивачем спосіб поділу майна, а саме: по-перше, Позивач не покинув територію України назавжди, він має посвідку на постійне проживання на території України та може в будь-який момент повернутись; по-друге, в Україні проживає єдина дитина Позивача – спільний з Відповідачем – ОСОБА_2 син – ОСОБА_7 , якого Позивач не втрачає надії побачити та має намір для цього приїздити до України; по-третє, одноосібне право власності на автомобіль забезпечить Позивачу не лише можливість користуватись цим автомобілем особисто або здати його в оренду, а також право здійснити його відчуження (продаж) з метою одержання грошової компенсації. 
Залишення автомобіля у спільній частковій власності сторін не є належним вирішенням спору та не призведе до його остаточного вирішення, оскільки фактично сторони не можуть спільно користуватись вказаним автомобілем та добровільно поділити його не можуть. Виділення ж судом першої інстанції автомобіля в спільну часткову власність Позивача – ОСОБА_6 та Відповідача – ОСОБА_2 по 1/2 частині кожному не призводить до остаточного вирішення спору та суперечить правовим висновкам Верховного Суду. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63). 
Зауважив, що враховуючи недобросовісну поведінку Відповідача – ОСОБА_2 , а також бажання Позивача – ОСОБА_6 зберегти для дитини житло, Позивач вбачає доцільним виділити в його власність саме автомобіль цілком та зменшити його частку у праві власності на квартиру до 1/3 частини. Вказаний варіант поділу дозволить вирішити спір між сторонами остаточно, оскільки при такому поділі майна: відсутня необхідність сплати будь-яких грошових компенсацій та їх примусового стягнення жодною зі сторін; відсутня необхідність наступного продажу будь-якого спірного об`єкта власності. Позивачу – ОСОБА_8 не доведеться ставити питання перед Відповідачем – ОСОБА_2 щодо продажу спірної квартири, що є набагато складнішим питанням, враховуючи що в квартирі зареєстрована дитина, а у сторін неприязні стосунки між собою та з великою вірогідність Відповідач – ОСОБА_2 знову буде чинити перешкоди, що з рештою призведе до неможливості фактичного поділу спірного майна між сторонами. Крім того, на відміну від квартири автомобіль не є життєво необхідною річчю, за відсутності у Відповідача – ОСОБА_2 якої суттєво будуть зачіпатись її права або права дитини, оскільки для забезпечення найкращих інтересів дитини доцільним буде збереження у власності Відповідача – ОСОБА_2 більшої долі у праві власності на житло, право користування яким має дитина.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Мица Юрій Вікторович просить рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі. Вирішити питання про розподіл судових витрат.
Вказав, що за своїм змістом уточнення позову ОСОБА_1 є новим позовом, але суд першої інстанції прийнявши його до розгляду не звернув уваги, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 49 ЦПК України таза зміна не допускається. Тим самим суд першої інстанції повністю дезорієнтував відповідача щодо змісту розглядуваних позовних вимог, чим грубо порушив принципи пропорційності та рівності учасників судового процесу перед законом та судом (пункти 2, 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). 
Первісно подана позовна заява ОСОБА_1 , за якою ухвалою суду від 15.08.2023 було відкрито провадження у справі № 645/4030/23 містить позовні вимоги, звернені лише до одного відповідача – ОСОБА_2 . Натомість додана до так званої «уточненої» позовної заяви вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля № 6350/2023/3892212, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 22 червня 2023 року, з необхідністю вимагає звернення цього позову до обох сторін відповідного договору (постанова Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 917/2041/20). Водночас всупереч приписів ч. 4 ст. 51 ЦПК України суд не постановив відповідну ухвалу про залучення співвідповідача - ОСОБА_3 , але ухвалив рішення про визнання недійсним договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вирішивши тим самим спір про права та обов`язки особи, не залученої до участі у справі. Ця обставина підтверджується також і тим, що наприкінці тексту резолютивної частини оскаржуваного рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 13.02.2025 у справі № 645/4030/23 чітко зазначено, що у справі є лише два учасника – ОСОБА_9 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач), а жодної згадки про ОСОБА_3 не міститься. Вказана обставина (ухвалення рішення про права, свободи, інтереси та/або обов`язки особи, не залученої до участі у справі), у свою чергу, є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду (п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).
Зазначив, що стосовно визнання спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не врахував, що ця квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки спірна квартира була придбана за грошові кошти, отримані відповідачкою після продажу її квартири за адресою АДРЕСА_3 , за договором від 01.07.2019 року, укладеного між Сафроновою Наталі та АДРЕСА_4 , за ціною 1 780 000 (один мільйон сімсот вісімдесят тисяч) шекелів, що на момент укладення договору (на 01.07.2019) за офіційним курсом НБУ становило 12 998 474,09 (дванадцять мільйонів дев`ятсот дев`яносто вісім тисяч чотириста сімдесят чотири гривні 09 копійок) або 436 713,36 (чотириста тридцять шість тисяч сімсот тринадцять євро 36 центів). Відповідно до положень Договору купівлі-продажу чоловік відповідачки – ОСОБА_9 погодився зі змістом Договору та відмовився у зв`язку з ним від будь-яких претензій до його сторін. 
У подальшому, 25.11.2019 року, відповідачка перерахувала частину коштів, отриманих від продажу квартири, а саме 189 949,50 (сто вісімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сорок дев`ять євро 50 центів) на рахунок своєї матері – ОСОБА_3 , що підтверджується Випискою по картковому рахунку останньої. Згідно з Випискою по картковому рахунку відповідачки за період з 01.01.2020 – 31.12.2020 остання зарахувала на власний картковий рахунок ще частину коштів від продажу квартири двома платежами: 05.03.2020 року - 88 249,00 (вісімдесят вісім тисяч двісті сорок дев`ять євро), 20.03.2020 року – 30 024,00 (тридцять тисяч двадцять чотири євро). Інших засобів та джерел, які б дозволили відповідачці придбати квартиру АДРЕСА_2 , відповідачка не мала і доказів їх існування позивач суду не надав. Таким чином, якщо б навіть висновки буду першої інстанції відповідали б дійсним обставинам справи й відповідачка дійсно придбала б спірну квартиру АДРЕСА_2 за оплатним договором, то все одно ця квартира становила б особисту приватну власність відповідачки як така, що придбана за її особисті кошти.
Зазначив, що майнові права на спірну квартиру АДРЕСА_2 відповідачка набула на підставі договору № У-118-П/Г від 23.01.2020, укладеного з ТОВ «Харківський регіональний фонд фінансування будівництва». При цьому слід враховувати, що фінансування договору № У-118-П/Г від 23.01.2020 у повному обсязі відбулося не за рахунок внесення відповідачкою платежів грошовими коштами, а за рахунок перенаправлення коштів, раніше внесених за договором № ФФБ-63-П/Г від 17.02.2017, що цілком однозначно випливає з відповідно до Додаткового договору від 23.01.2020 до Договору № ФФБ-63-П/Г від 17.02.2017. 
Водночас майнові права за договором № ФФБ-63-П/Г від 17.02.2017 позивачка набула не за оплатним договором, а відповідно до Договору про відступлення права вимоги (цесії) за договором № ФФБ-63-П/Г від 17.02.2017, який відповідачка уклала 23.01.2020 з гр. ОСОБА_10 і в якому немає жодної умови про оплатність цього договору. 
Таким чином, майнові права з Договору № ФФБ-63-П/Г від 17.02.2017, за рахунок вартості яких відповідачкою було профінансовано придбання майнових прав (а згодом – і квартири) за договором № У-118-П/Г від 23.01.2020, набуті відповідачкою від гр. ОСОБА_10 безоплатно, через що з урахуванням приписів ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 718 ЦК України вказаний Договір від 23.01.2020 про відступлення права вимоги (цесії) за договором № ФФБ-63-П/Г від 17.02.2017 за своєю правовою природою є договором дарування майнових прав. Відповідно ж до приписів п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте дружиною або чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування, становить особисту приватну власність дружини/чоловіка.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвокат Мица Юрія Вікторовича – представник ОСОБА_1 - адвокат Коваль Олександр Юрійович просить апеляційну скаргу Відповідача 1 – ОСОБА_2 на рішення– відхилити та залишити без задоволення; апеляційну скаргу Позивача – ОСОБА_6 – задовольнити в повному обсязі згідно вимог викладених в прохальній частині його апеляційної скарги.
Вказав, що доводи апеляційної скарги Відповідачки 1 жодним чином не спростовують позовних вимог Позивача та висновків суду першої інстанції щодо віднесення спірного майна до спільної сумісної власності подружжя та необхідності його поділу цього майна між Позивачем та Відповідачем 1, не навів переконливих доводів на підтвердження своїх заперечень проти позову та не надав жодних належних та допустимих доказів.
Вказано про безпідставність аргументів скарги Відповідачки 1 щодо одночасної зміни Позивачем предмету та підстав позову, оскільки уточнена позовна заява Позивача не містить інших підстав позову. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19. 
Звертає увагу, що таке уточнення відбулося після відкриття провадження по справі, коли з`ясувалось, що Відповідачкою 1 ще до звернення Позивача до суду було здійснено відчуження спірного автомобіля на користь своєї матері – ОСОБА_3 , про що Позивачу не було відомо. У зв`язку з цим, з метою ефективного захисту своїх прав Позивач був вимушений доповнити позов новими обставинами (щодо відчуження автомобіля). При цьому, первісні обставини (щодо набуття спірного автомобіля у спільну сумісну власність подружжя) залишились незмінними. Незмінним залишився також і зміст спірних правовідносин, а саме набуття майна у спільну сумісну власність подружжя та його поділ. У зв`язку з цим, Позивачем було правильно доповнено свої позовні вимоги до Відповідачки 1 лише вимогою про визнання недійсним Договір купівлі-продажу 6350/2023/3892212 від 22.06.2023 спірного транспортного засобу - автомобіля SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Крім того, вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу фактично є похідною від основних вимог про визнання спірного майна спільної сумісною власністю подружжя та визначення часток подружжя у спірному майні. Адже, задоволення вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля залежить від задоволення основних вимог, а сама вона забезпечує ефективне відновлення порушеного права Позивача саме щодо поділу спільного майна подружжя, внаслідок повернення сторін недійсного договору в їх первісний стан. В свою чергу, відповідно до сталої практики Верховного Суду вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу може бути вирішена судом лише за умови залучення до участі в розгляді справи в якості Відповідачів всіх сторін такого договору. У зв`язку з цим, цілком законно та обґрунтовано до участі у справі в якості другого Відповідача було залучено ОСОБА_3 як покупця за оспорюваним договором.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України  перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, та вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторони не надали, тому спірне майно підлягає поділу з огляду на правила рівності часток подружжя в спільному майні по 1/2 частини.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем ОСОБА_2 не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за її особисті кошти, суд визнає квартиру АДРЕСА_2 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та у порядку поділу майна подружжя визнає право кожного з подружжя власності на 1/2 частину квартири.
Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля марки, при його укладенні діяли недобросовісно, тобто що вони знали чи не могли не знати про те, що автомобіль належать подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_4 не надавав згоди на продаж (відчуження) зазначеного автомобіля.Відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, визнання договору купівлі продажу автомобіля недійсним слід задовольнити та визнати договір купівлі - продажу автомобіля марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 укладеному в ТСЦ № 6350/2023/3892212 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 22 червня 2023 року – недійсним та визнає автомобіль марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і частка кожного з подружжя становить по 1/2.
Сторони не прийшли до згоди про поділ неподільної речі – автомобіля, не надали свою згоду на отримання грошової компенсації за належну кожному частку майна, суд визнає право спільної сумісної власності на автомобіль SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і частка кожного з подружжя становить по 1/2.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду щодо порядку поділу спільного майна подружжя.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.
Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Щодо належності спірного майна до спільного майна подружжя.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). 
Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя. 
Верховний Суд України при розгляді аналогічних справ неодноразово робив висновок щодо такого застосування норм права (правові позиції у справах за №6-7цс15 від 08.04.15., №1622цс15 від 07.10.15., №6-1568цс15 від 21.10.2015., №6-1912цс15 від 27.01.16, у справі за №6-1743цс16 від 05.07.2017.). 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Спірним майном є:
1. квартира АДРЕСА_2 , яка згідно відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності ОСОБА_2 , підстава внесення до Реєстру - акт прийому – передачі квартири, виданий 23.01.2020 Товариством з додатковою відповідальністю «Житловабуд-2», витяг із списку Інвесторів (довірителів) Фонду фінансування будівництва об`єкта будівництва житлового комплексу за адресою АДРЕСА_5 .
2.автомобіль SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_2 згідно копії договору купівлі – продажу № СШ00012768 від 17.04.2020 укладеного нею з ТОВ «Автомобільний Дом «Соллі-Плюс».

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що спірне майно було придбано під час перебування сторін у спільному шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14.06.2024 у справі № 645/640/24.
Вартість ринкова спірного майна на день розгляду справи була наступна:
1.Квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 104,5 кв.м., що належить ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_5 згідно звіту про оцінку майна – 3 693 600 грн. 00 коп.
2.транспортного засобу SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 , – складає 1169199 грн. 20 коп. з ПДВ.

З договору купівлі – продажу 6350/2023/3892212 транспортного засобу від 22.06.2023 вбачається, що ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 транспортний засіб SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
Вказаний спірний транспортний засіб 22.06.2023 року за договором купівлі- продажу, укладеного в ТСЦ №6350/2023/3892212, у той же день був переєстрований на відповідачку ОСОБА_3 .
Оскільки відповідачка ОСОБА_2 не надала до суду належних і допустимих доказів на спростування визначеної у вищевказаних нормах матеріального права презумпції спільної власності майна, придбаного під час шлюбу з позивачем, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірне майно є спільним майном подружжя. Наведені з цього приводу у скарзі представника відповідачки доводи щодо використання для його придбання її особистих коштів та безоплатного набуття квартири у власність, що є фактично актом дарування, - спростовуються вказаними обставинами справи та належними у таких випадках внаслідок значної суми вартості спірного майна письмовими доказами, ст. 218 ЦК України, - не підтверджені. 
Продаж відповідачкою ОСОБА_2 квартири у Ізраїлі та придбання спірної квартири в Україні відбулася через значний проміж часу, тому у суду не було достатніх обґрунтованих підстав вважати, що саме ці кошти відповідачки від продажу першої квартири використовувалися для придбання наступної, спірної квартири.
Судом першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України досліджувались документи, які надані відповідачем у підтвердження своїх заперечень. Так, згідно копії договору купівлі – продажу квартири укладеного та підписаного у м. Рішон Леціон 01.07.2019 року між ОСОБА_11 та Березовською Бетті було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_3 . Сума продажу квартири склала 1780000 шек. В договорі зазначено, що Відповідно до положень Договору купівлі-продажу чоловік відповідачки – ОСОБА_9 погодився зі змістом Договору та відмовився у зв`язку з ним від будь-яких претензій до його сторін. 
З огляду на те, що відповідачка не довела з належною достовірністю використання грошових коштів, які були отримані від продажу її квартири в Ізраїлі для придбанні спірної квартири від первинного інвестора, що відбулося зі спливом значного строку після продажу її квартири у Ізраїлі, - колегія суддів відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України відхиляє наведені з цього приводу аргументи відповідачки ОСОБА_2 , які за своїм змістом є лише припущенням. Наведені з цього приводу висновки суду першої інстанції належним чином вмотивовані та не спростовані. 
Колегія суддів також відхиляє доводи скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув новий позов, який має інші підстави та предмет, про визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним, оскільки він ґрунтується на первинних підставах позову про поділ спільного майна подружжя. Крім того, це не вплинуло на можливість відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 висловити свої заперечення та надати докази на їх підтвердження. 
Щодо порядку поділу спільного майна подружжя.
Колегія суддів звертає увагу, що у суді першої інстанції, та під час апеляційного перегляду справи, відповідач зазначила, що дійсно переоформила спірний автомобіль на свою мати без згоди позивача та на час розгляду справи машина перебуває у неї в користуванні. 
За таких обставин та відповідно до ст. 369 ЦК України колегія суддів також погоджується з висновками суду про те, що позивачем доведено, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля марки, при його укладенні діяли недобросовісно, тобто що вони знали чи не могли не знати про те, що автомобіль належать подружжю на праві спільної сумісної власно
Колегія суддів з цих підстав також вважає, що спірний договір купівлі-продажу, який був укладений без згоди позивача, був об`єктивно спрямований на штучне виведення вищевказаного транспортного засуду з можливого поділу між подружжям. Оскільки спірний автомобіль залишився у користуванні відповідачки ОСОБА_2 , - суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що цей правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а тому відповідно до ст. 234 ЦК України колегія суддів його вважає фіктивним та недійсним з цих підстав. Тому відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України суд обґрунтовано витребував цей автомобіль до спільної власності подружжя. 
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з порядком поділу спільного майна подружжя. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час вирішення спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом варіанта поділу майна подружжя, за наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною за будь-якого варіанта його поділу (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20).
Всупереч вказаним нормам права та правовим висновкам касаційного суду суд першої інстанції не надав належної оцінки порядку користування спірним автомобілем, який використовує відповідачка у тому числі в інтересах спільної дитини та її матері в Україні, що є критично важливо для них для можливості терміново евакуюватися у разі необхідності з місця їх проживання у місті Харкові, який перебуває під постійними обстрілами з боку російського збройного агресора, а відповідач мешкає в Ізраїлі та не надав обґрунтованих доводів щодо зміни такого порядку володіння спірним майном. 
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).
У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.
Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20))».
У пункті 50 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам та нормам матеріального права, не врахував згадані правові висновки Верховного Суду, внаслідок чого помилково залишив у спільній власності автомобіль, визначивши ідеальні частки, що за даних обставин, та проживання сторін у різних країнах не вирішує спір по суті.
Тому, з урахуванням фактичного порядку користування спірним автомобілем, який склався між сторонами, його вартості автомобіля, - наявні правові підстави вирішення спору шляхом визнання за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини цього автомобіля в сумі 584 599 (п`ятсот вісімдесят чотири тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 60 коп.
Виходячи з наведеного, відповідно до п.п. 1. 3. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів скасовує оскаржене рішення суду у частині поділу автомобіля та ухвалює нове рішення у цій частині.
В іншій частині доводи скарги не знайшло свого підтвердження у матеріалах справи та спростовують висновки суду першої інстанції, а тому колегія суддів їх відхиляє, та залишає рішення суду у відповідній частині без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Коваль Олександра Юрійовича та представника ОСОБА_2 -адвоката Мица Юрія Вікторовича – задовольнити частково.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2025 року - скасувати в частині поділу автомобіля марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за  ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки SKODA KODIAQ, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 та стягнути з неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсакцію вартості 1/2 частни цього автомобіля в сумі 584 599 (п`ятсот вісімдесят чотири тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 60 коп.
В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 05 червня 2026 року. 

Головуючий В.Б. Яцина

Судді колегії Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук