Номер провадження: 22-ц/813/4075/26 
Справа № 947/29692/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Тищенка Станіслава Юрійовича
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2025 року, ухвалене Київським районним судом м. Одеси, у складі: судді Бескровного Я.В. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 141, 192 СК України просив зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього за судовим наказом Київського районного суду м. Одеси від 23.10.2023 у справі № 947/33290/23 з 1/2 частини доходу до фіксованого розміру по 4000 грн на кожну дитину.
В обґрунтування позову зазначає, що судовим наказом Київського районного суду м. Одеси від 23.10.2023 з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі половини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 18.10.2023 року до досягнення ОСОБА_4 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , потім з 14.05.2028 стягувати аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ОСОБА_5 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 та потім з 12.06.2030 року у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ОСОБА_6 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Проте, наразі, як зазначає позивач, його матеріальний стан суттєво погіршився через повну відсутність офіційного працевлаштування та через тяжкі хронічні захворювання, у зв`язку з чим практично позивач є непрацездатним.
Позивач не ухиляється від своїх обов`язків як батька щодо утримання дітей, однак просить врахувати погіршення його матеріального стану та фізичного здоров`я та зменшити розмір аліментів, встановивши його у розмірі 4000 грн на кожну дитину (а.с. 1-18).
У відзиві на позову заяву відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що позивач ОСОБА_1 протягом 13 років працює моряком та отримує дохід, який становить більше 10000 дол. США на місяць. Тяжких захворювань у позивача немає і немає взагалі будь-яких захворювань, які впливають на його спроможність працювати. Повідомляє, що протягом 2 років намагається довести, що ОСОБА_1 ухиляється від сплати аліментів та приховує свої справжні доходи, а державні виконавці неодноразово направляли запити з метою отримання інформації про доходи ОСОБА_1 , але юридичним відділом Princess Cruise Lines Ltd, Carnival Corporation and plc повідомлено, що вони не можуть надати відповіді на такі запити, оскільки рішення суду не виконується на території США, де зареєстрована ця компанія (а.с. 29-117).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.12.2025 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 185-186).
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі, зменшивши розмір аліментів, стягнутих судовим наказом від 23.10.2023 з 1/2 частини доходу до твердої грошової суми по 4000 грн на кожну дитину щомісяця.
Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції проігнорував, що зміна способу стягнення аліментів (з частки доходу на тверду суму) є невід`ємною частиною зміни розміру таких за ст. 192 СК України, якщо це обумовлено доведеним погіршенням стану платника (постанова Верховного Суду від 18.09.2019 у справі № 752/119/2019).
Зазначає, що суд не всебічно дослідив матеріальний та сімейний стан сторін, не оцінив витрати скаржника на лікування, перешкоди відповідачки у спілкуванні та доступі до житла, не врахував докази безробіття та медичні документи.
Посилається на постанови Верховного Суду від 25.11.2020 у справ № 618/1176/18, від 06.06.2018 у справі № 383/160/17-ц, від 19.06.2019 у справі № 666/1408/16-ц щодо необхідності врахування реального стану здоров`я та втрати роботи при зменшенні аліментів.
При цьому зазначає, що суд вибірково застосував постанову Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 755/14073/16-ц, ігноруючи контекст, де зміна способу можлива за ініціативою платника при доведених обставинах.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії: Назарової М.В. (суддя – доповідач), Карташова О.Ю., Погорєлової С.О.) від 23.12.2025 та 25.02.2026 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 09.06.2026 на о 15:15 год. (а.с. 203-203зв., 215).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2026 здійснено заміну судді Погорєлової С.О. на учасника постійно діючого складу колегії – суддю Кострицького В.В.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судовому засіданні 09.06.2026 представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 – у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, так як його повноважний представник ОСОБА_3 отримав судову повістку-повідомлення на 09.06.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 07.04.2026 о 08:14:41, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 217), відповідач ОСОБА_2 – у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як отримала судову повістку-повідомлення на 09.06.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 07.04.2026 о 08:14:41, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 217 зв.), в судове засідання не з`явилися.
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с. 7-9).
Судовим наказом Київського районного суду м. Одеси від 23.10.2023 у справі № 947/33290/23 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі половини з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісяця, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 18.10.2023 року до досягнення ОСОБА_4 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , потім з ІНФОРМАЦІЯ_4 стягувати аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ОСОБА_5 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 та потім з ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ОСОБА_6 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 13-14).
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував його тим, що наразі його матеріальний стан та стан здоров`я не дають змоги сплачувати аліменти на дітей у визначеному судовим наказом Київського районного суду м. Одеси від 23.10.2023 у справі № 947/33290/23 розмірі, тому просив зменшити такий розмір аліментів з 1/2 частини доходу до фіксованого розміру по 4000 грн на кожну дитину щомісяця (а.с. 2).
На підтвердження таких доводів позивач долучив до позову:
- виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, згідно з якою повний діагноз ОСОБА_1 (основні захворювання та ускладнення): розповсюджений остеохондроз хребта з переважним ураженням попереково-крижового відділу хребта L1-S1, спондильоз, спондилоартроз. Грижі міжхребцевого диску L5-S1. Протрузії міжхребцевих дисків L1-L5. Субхондральний набряк кісткового мозку на рівні L1-L5. Ураження поперекових і інших міжхребетних дисків з радикулопатією. Поліартрит. Гіпертрофія передміхурової залози. Хронічний простатит, загострення. Везикуліт (а.с. 10-11);
- довідку Одеського обласного центру зайнятості № 202507310050487 від 31.07.2025, відповідно до якої ОСОБА_1 перебуває на обліку, як такий, що шукає роботу, в Одеській філії Одеського обласного центру зайнятості з 24 липня 2025 року (а.с. 12).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду в частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.
Відповідно до абз. другого ч. 3 ст. 181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Отже, саме стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів — в частці від доходу платника або в твердій грошовій валюті.
У свою чергу, платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, але може звернутися до суду з позовом про зменшення їх розміру.
Оскільки позивач не заявляв вимог про зменшення розміру аліментів у межах способу їх стягнення, який визначений відповідним судовим рішенням, його позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2019 року в цивільній справі № 755/14073/16-ц підтвердив, що положеннями Сімейного кодексу України передбачена лише можливість зміни розміру аліментів, а не встановленого способу їх стягнення, тобто зменшення або збільшення розміру аліментів, однак позивач цих вимог не заявляв, а суд розглядає справи лише у межах заявлених вимог, тому зменшити розмір у спосіб інший, ніж просить позивач, неможливо.
Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 фактично просив змінити спосіб стягнення аліментів визначених судом з 1/2 частини доходів на тверду грошову суму по 4000 грн на кожну дитину, але таке право належить виключно стягувачу аліментів.
Таким чином, суд першої інстанції виснував, що оскільки положеннями Сімейного кодексу України передбачена лише можливість зміни розміру аліментів, а не встановленого способу їх стягнення, тобто зменшення або збільшення розміру аліментів, однак позивач цих вимог фактично не заявляв, тому у задоволенні позову слід відмовити.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі № № 682/2454/22 (провадження № 61-10748св23).
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів, позивач як платник аліментів просив змінити спосіб їх стягнення, посилаючись на стан свого здоров`я та зміну майнового стану, тому вважає, що стягнення аліментів у частці від його доходу стало надмірним фінансовим тягарем, що ускладнює здатність належним чином виконувати свої обов`язки як батька.
При цьому позивач не надав доказів погіршення свого матеріального стану, як і доказів покращення матеріального стану відповідача.
За таких обставин, установивши, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти, визначені судовим наказом № 947/33290/23, виданим 23 жовтня 2023 року Київським районним судом м. Одеси, в цій справі суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Так, із відповіді Державної служби Морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 26.09.2024 № 15016/09-1/15-24 Київському відділу державної виконавчої служби, де на виконанні перебуває вищезазначений судовий наказ про стягнення з позивача аліментів, вбачається, що ОСОБА_1 звертався щодо оформлення послужної книжки моряка, кваліфікаційних документів осіб командного складу морських суден та продовження строку дії посвідчення моряка (а.с. 57).
До вказаної відповіді додано відповідну заява ОСОБА_1 від 25.03.2024 (а.с. 57зв.-58).
З особової медичної книжки позивача вбачається висновок лікаря про допуск до роботи за наслідками медичного обстеження (а.с. 59).
Згідно Диплому № 11598/2014/61 ОСОБА_1 має кваліфікацію механіка другого розряду (а.с. 61 зв.).
Державною кваліфікаційною комісією моряків засвідчено у листі від 01.04.2024 підтвердження ОСОБА_1 кваліфікації другого механіка (а.с. 64зв.-65).
Видане позивачу свідоцтво фахівця продовжено строком дії до 14.03.2029 (а.с. 62 зв.).
Отже, сукупність наданих доказів спростовує таку зміну стану здоров`я позивача, що перешкоджає йому сплачувати аліменти у раніше визначеному судом розмірі – половину його доходу.
Саме вказане є вирішальним для правильного вирішення справи. 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи, посилання заявника в апеляційній скарзі на не релевантне застосування судом правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 755/14073/16-ц, оскільки у вказаній справі, встановивши фактичні обставини, від яких залежить правильність вирішення спору, суд погодив висновки судів першої та апеляційної інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено своїх вимог про зміну способу присудження аліментів та стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі замість стягнутих з нього аліментів у частці від доходу, що є його процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року), є помилковим.
Крім того, помилковими доводами апеляційної скарги не спростовано, що спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої статті 181 СК України).
Закон не містить іншого тлумачення, натомість стягувач аліментів не заявляла про зміну способу стягнення аліментів.
Позиція позивача по справі також є суперечливою, оскільки завляючи про зменшення розміру стягнутих з нього аліментів та про неможливість сплати аліментів у раніше визначеному розміру через втрату роботи, таке фактично відсутнє. Оскільки, виконання судового рішення про стягнення аліментів у частці має відбуватися у відповідності до вимог статті 195 СК України (заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості). Про відповідне йдеться і в п. 6 розділу Розділу 16 Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5.
Отже, вимога про зменшення аліментів з 1/2 частки його доходу до 4000 грн на кожну дитину жодним чином не узгоджується із офіційними показниками середньої заробітної плати по м. Одесі та області за 2025 рік (час звернення до суду), який становив 21 400 грн- 22 000 грн за даними Головного управління статистики в Одеській області та Мінфін, половина від якого становить, як мінімум 11000 грн, у той час, коли позивач просить "зменшити" таку суму до 12000 грн (4000грн х 3).
Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції по суті спору.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Тищенка Станіслава Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький