Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710 	
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 

05.06.2026 р. справа №520/7784/26 

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України) (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації) про скасування наказу, спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних управлінських волевиявлень,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування пункту 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 223-ОС від 07.03.2026 року «Про позбавлення премії»; 2) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України), код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , місцезнаходження юридичної особи: АДРЕСА_1 , нарахувати та виплатити військовослужбовцю ОСОБА_1 премію, яка була стягнута у березні 2026 року за вересень 2025 року за пунктом 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 223-ОС від 07.03.2026 року «Про позбавлення премії».
Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що пункт 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №223-ОС від 07.03.2026 року «Про позбавлення премії» є протиправним, оскільки прийнятий із порушенням пункту 7 глави 14 розділу III Інструкції, затвердженої наказом МВС України №558 від 25.06.2018, яка передбачає, що у разі підтвердження факту правопорушення за результатами службового розслідування військовослужбовець може бути позбавлений премії лише за місяць, у якому встановлено порушення, або, якщо премія вже виплачена, — у наступному місяці, тоді як позивача було позбавлено премії лише у березні 2026 року за вересень 2025 року, тобто майже через пів року після завершення службового розслідування та накладення дисциплінарного стягнення. При цьому строк дії дисциплінарного стягнення у вигляді догани, відповідно до статті 26-1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, сплинув ще у листопаді 2025 року, а тому відповідач діяв поза межами наданих законом повноважень.
Відповідач із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що оскаржений пункт наказу був прийнятий не за результатами службового розслідування, а у зв`язку із необхідністю усунення порушень фінансової дисципліни, виявлених актом №202008-08/10 від 23.02.2026 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2025 р. та відображених у рапорті головного бухгалтера - начальника фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) підполковника ОСОБА_2 від 03.03.2026 р. №09/17095/26-Вн. Наголошував на тому, що у вересні 2025 року позивачу була нарахована премія попри те, що його було притягнуто до матеріальної відповідальності за факти нанесення шкоди державі та оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді «догана», що виключало можливість заохочення у вигляді премії.
Оскільки одержані судом докази із достатньою повнотою та всебічністю висвітлюють обставини спірних правовідносин; незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень суб`єкта владних повноважень, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.
Тож суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевіривши обґрунтованість доводів наявних у справі процесуальних документів приєднаними до справи доказами, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
З приєднаних до матеріалів справи доказів судом з`ясовано, що заявник у межах спірних правовідносин з 09.07.2019р. проходить військову службу у лавах Державної прикордонної служби України, обіймає штатну військову посаду в організаційній структурі НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону №74-ОС «Про особовий склад» від 29.01.2025р. заявника було призначено на посаду начальника прикордонної протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.
Протягом 2025 року на підставі наказів НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 19.06.2025 р. №3241-АГ та від 16.07.2025 р. №3692-АГ комісією по проведенню службового розслідування встановлені факти порушень стосовно нарахування та виплати окремій категорії військовослужбовців прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 прикордонного загону додаткової винагороди у розмірі 70.000,00 грн за кожні 30 днів за виконання бойових (спеціальних) завдань.
Наказом НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №4241-АГ від 14.08.2025 р. «Про підсумки службового розслідування» за порушення вимог статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, положень посадової інструкції в частині неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень, здійснення контролю за підлеглим особовим складом, статті 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», пункту 1 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року, статті 1.2.3 Бойового статуту механізованих і танкових військ Збройних Сил України, затвердженого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.12.2016 № 605, начальнику прикордонної протитанкової застави приккшр НОМЕР_2 прикордонного загону молодшому лейтенанту ОСОБА_3 було оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді «догана».
У відповідності до статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», притягнуто до повної матеріальної відповідальності в розмірі завданого збитку начальника прикордонної протитанкової застави приккшр НОМЕР_2 прикордонного загону молодшого лейтенанта ОСОБА_4 по факту нанесення шкоди державі на загальну суму 1 349 775 (один мільйон триста сорок дев`ять тисяч сімсот сімдесят п`ять) гривень 20 копійок, внаслідок надмірного нарахування та виплати додаткової винагороди.
У подальшому, Північно-східним офісом Держаудитслужби проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2025 р., за результатами якої складено акт №202008-08/10 від 23.02.2026 р.
В акті №202008-08/10 від 23.02.2026 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2025 р. відображено порушення в частині нарахування премії у вересні 2025 року 6-ти військовослужбовцям, яких було притягнуто до матеріальної відповідальності за факти нанесення шкоди державі та оголошено дисциплінарне стягнення «догана», у тому числі начальнику прикордонної протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування лейтенанту ОСОБА_1 .
Відповідно до рапорту головного бухгалтера - начальника фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) підполковника ОСОБА_2 від 03.03.2026 р. №09/17095/26-Вн згідно з актом №202008-08/10 від 23.02.2026 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2025 р. виявлено порушення в частині нарахування премії у вересні 2025 року 6-ти військовослужбовцям, яких було притягнуто до матеріальної відповідальності за факти нанесення шкоди державі та оголошено дисциплінарне стягнення «догана», у тому числі заявнику.
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону №223-ОС від 07.03.2026 р. «Про позбавлення премії», керуючись п.п.6 пункту 14 розділу ІІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС України від 25.06.2018 р. №558, позбавлено премії у березні 2026 року за вересень 2025 року у повному обсязі, зокрема, начальника прикордонної протитанкової ІНФОРМАЦІЯ_1 реагування лейтенанта ОСОБА_1 . Підставою для прийняття означеного пункту наказу зазначено акт №202008-08/10 від 23.02.2026 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2025 р. Державної аудиторської служби України Північно-східного офісу Держаудитслужби.
Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень у формі саме пункту 4 наказу про позбавлення премії та про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу ненарахування і невиплати премії за вересень 2025 року, заявник ініціював даний спір.
Суд, досліджуючи доводи сторін та зміст спірних правовідносин, виходить із того, що у межах даного спору підлягають вирішенню два ключові питання: 1) чи має спірне позбавлення премії характер дисциплінарного стягнення або дисциплінарного впливу в розумінні Дисциплінарного статуту Збройних Сил України; 2) чи є правомірним здійснення такого позбавлення не в місяці первинного нарахування та виявлення відповідних обставин (вересень 2025 року), а за результатами подальшого фінансового контролю — у березні 2026 року.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб`єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст.1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Суспільні відносини з приводу проходження військової служби у лавах Державної прикордонної служби України додатково до приписів ст.ст.17, 43, 65 Конституції України, регламентовані приписами, зокрема, Закону України від 25.03.1992р. №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі за текстом - Закон №2232-XII), Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України №2011-ХІІ), Закону України від 03.04.2003р. №661-IV "Про Державну прикордонну службу України", Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (затверджене Указом Президента України від 29.12.2009р. №1115/2009), Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам (затверджена наказом МВС України від 25.06.2018р. №558, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23.07.2018р. за №854/32306; далі за текстом Інструкція №558).
Так, згідно з ч.1 ст.14 Закону України від 03.04.2003 р. №661-IV "Про Державну прикордонну службу України" до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України.
Відповідно до ч.6 ст.14 Закону України від 03.04.2003 р. №661-IV "Про Державну прикордонну службу України" комплектування Державної прикордонної служби України військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюються на підставі Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Розв`язуючи спір, суд зауважує, що за визначенням ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 р. №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Аналогічне за суттю визначення включено законодавцем до ч.1 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", де указано, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Тож на військовослужбовців повною мірою мають поширюватись принципи державної служби, сформульовані законодавцем у положеннях ч.1 ст.4 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", відповідно до якої державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів: 1) верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави; 2) законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 3) професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, англійською мовою, а також мовою корінних народів або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону; 4) патріотизму - відданість та вірне служіння Українському народові; 5) доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень; 6) ефективності - раціональне і результативне використання ресурсів для досягнення цілей державної політики; 7) забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження; 8) політичної неупередженості - недопущення впливу політичних поглядів на дії та рішення державного службовця, а також утримання від демонстрації свого ставлення до політичних партій, демонстрації власних політичних поглядів під час виконання посадових обов`язків; 9) прозорості - відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України; 10) стабільності
Статтею ст.1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Види дисциплінарних стягнень, які можуть бути накладені на військовослужбовців перелічені законодавцем у ст.48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, де указано, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Згідно з ст.54 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир окремої військової частини, який користується дисциплінарною владою командира батальйону (корабля 3 рангу), має право застосовувати стягнення, визначені в пунктах "а"-"ґ" статті 48 цього Статуту (крім попередження про неповну службову відповідність осіб офіцерського складу).
Відповідно до ст.83 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
За правилами ст.84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Отже, у силу приписів ст.84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України призначення та проведення службового розслідування за загальним правилом не є обов`язковою передумовою прийняття компетентною військовою посадовою особою рішення про накладення дисциплінарного покарання, позаяк метою службового розслідування є виключно: уточнення причин, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення умов, що сприяли вчиненню правопорушення, уточнення ступеня вини, а не з`ясування події та складу дисциплінарного проступку, характеру протиправного діяння, обставини вчинення правопорушення, наслідків правопорушення.
Як то указано у ст.86 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Статтею 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.
Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.
Відтак, присікальним строком притягнення винного військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є шість місяців з дня виявлення факту вчинення правопорушення за виключенням тривалості службового розслідування, лікування винного військовослужбовця, відпустки винного військовослужбовця, знаходження винного військовослужбовця під вартою, відсутності винного військовослужбовця на службі без поважних причин.
Відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ст.11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців обов`язок знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Звідси слідує, що обов`язок збереження військовослужбовцем ввіреного військового майна витікає із прямої норми закону, а відтак, об`єктивно не може бути невідомим військовослужбовцю.
Статтею 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Як то передбачено ст.ст.26, ст.27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
Згідно з ст.58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Вирішуючи спір в частині відповідності ч.2 ст.2 КАС України наданої суб”єктом владних повноважень - відповідачем правової кваліфікації діянням заявника у межах спірних правовідносин, суд зазначає, що за визначенням ст.1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Тож, кваліфікуючою умовою належного рівня військової дисципліни у Збройних Силах України законодавцем визначено саме бездоганне (тобто зразкове) виконання військовослужбовцями вимог законів та обов"язків за посадами.
Наведена вимога найвищого стандарту службової та позаслужбової поведінки військовослужбовця цілком кореспонується як із змістом Військової присяги (затверджена Статутом внутрішньої служби та постановою Верховної Ради України від 06.12.1991р. №1936-ХІІ), так і з рівнем соціального захисту військовослужбовця згідно з Законом України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Законом України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
За змістом ст.3 Дисциплінарного статуту військова дисципліна досягається шляхом, зокрема: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих.
Отже, правова категорія "військова дисципліна" поглинає критерій "якість виконання наказу військового командиру вищого рівня".
Суд відмічає, що у розумінні ч.1 ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, а склади військових адміністративних правопорушень викладені законодавцем у главі 13-Б Кодексу України про адміністративні правопорушення
Зокрема, згідно з ст.17215 Кодексу України про адміністративні правопорушення недбале ставлення військової службової особи до військової служби - тягне за собою накладення штрафу від ста до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк до десяти діб. Діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене в умовах особливого періоду, - тягне за собою накладення штрафу від однієї до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.
У розумінні ч.1 ст.11 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення, а склади військових кримінальних правопорушень викладені законодавцем у Розділі ХІХ Кримінального кодексу України.
Так, за визначенням ч.1 ст.401 Кримінального кодексу України військовими кримінальними правопорушеннями визнаються передбачені цим розділом кримінальні правопорушення проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби, вчинені військовослужбовцями, а також військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів.
Зокрема, згідно з ст.403 Кримінального кодексу України невиконання наказу начальника, вчинене за відсутності ознак, зазначених у частині першій статті 402 цього Кодексу, якщо воно спричинило тяжкі наслідки, - карається службовим обмеженням на строк до двох років або триманням у дисциплінарному батальйоні на строк до одного року, або позбавленням волі на строк до двох років (ч.1 ст.403); Те саме діяння, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, - карається позбавленням волі на строк від двох до п`яти років (ч.2 ст.403); Діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, - карається позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років (ч.3 ст.403).
Відповідно до ст.425 Кримінального кодексу України недбале ставлення військової службової особи до служби, якщо це заподіяло істотну шкоду, - карається штрафом від двохсот вісімдесяти п`яти до трьохсот двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або службовим обмеженням на строк до двох років, або позбавленням волі на строк до трьох років (ч.1 ст.425); Те саме діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки, - карається позбавленням волі на строк від трьох до семи років (ч.2 ст.425); Діяння, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до семи років (ч.3 ст.425); Діяння, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, - караються позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років (ч.4 ст.425).
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що поведінка (тобто сукупність діянь та бездіяльності) військовослужбовця у межах правовідносин з приводу проходження військової служби може бути кваліфікована у якості: 1) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби понад стандарт - "зразково", "бездоганно"; 2) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби на рівні стандарту - "зразково", "бездоганно"; 3) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби нижче за стандарт "зразково", "бездоганно" на рівні дисциплінарного проступку; 4) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби нижче за стандарт "зразково", "бездоганно" на рівні адміністративного делікту; 5) виконання обов`язків за штатною військовою посадою державної служби нижче за стандарт "зразково", "бездоганно" на рівні кримінального правопорушення.
Розглядаючи справу, суд зважає, що підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 №160-IX (далі за текстом - Закон України №160-IX).
Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України №160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Прямою дійсною шкодою є збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано (п.5 ч.1 ст.1 Закону №160-ІХ).
Згідно приписів частини першої, другої статті 3 Закону України №160-IX передбачено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Водночас умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Враховуючи наведене, лише за одночасного доведення належними доказами наявності всіх чотирьох зазначених умов для притягнення особи до матеріальної відповідальності можливе притягнення військовослужбовця до одного з видів матеріальної відповідальності.
При цьому, дискреція командира у виборі виду матеріальної відповідальності не є необмеженою, а повинна ґрунтуватись на вимогах закону, який у свою чергу пов`язує настання повної та підвищеної матеріальної відповідальності саме із умисними протиправними діями військовослужбовця, наслідком яких стала втрата військового майна.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 25.03.2020 у справі №814/2281/16, від 25.06.2020 у справі №825/2405/18, від 11.06.2020 у справі №1540/4486/18, від 25.03.2020 у справі №825/1000/18, від 13.11.2019 у справі №620/302/19, від 12.12.2018 №813/2751/17.
Порядок проведення службового розслідування визначено положеннями статті 8 Закону України №160-ІХ.
Так, посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника)
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Наказ доводиться до винної особи під підпис.
Правовий аналіз наведених норм свідчить, що до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки у зв`язку з неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків, та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608 (далі - Порядок № 608).
Згідно абзацу четвертого 4 пункту 2 розділу I Порядку №608 службове розслідування це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку № 608 службове розслідування може призначатися у разі: невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду; невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань; неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті; дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця; втрати або викрадення зброї чи боєприпасів; порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки; недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів; внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення; повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення; вчинення корупційного злочину або правопорушення, пов`язаного з корупцією; скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи; надходження повідомлення (у тому числі анонімного) щодо порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції", а наведена в ньому інформація стосується конкретної особи, містить фактичні дані, які можуть бути перевірені.
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди - причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Відповідно до п.1 розділу ІІІ Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Згідно з пунктами 3,4 цього ж розділу Порядку №608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Службове розслідування у випадках, передбачених Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, може проводитись з усуненням військовослужбовця, дисциплінарне правопорушення якого підлягає розслідуванню, від виконання службових обов`язків, про що видається наказ із зазначенням причин усунення.
Судом встановлено, що за наказами НОМЕР_2 прикордонного загону від 19.06.2025 №3241-АГ "Про призначення службового розслідування", від 16.07.2025р. №3692-АГ "Про продовження терміну службового розслідування" було проведено службове розслідування за фактом виявлення безпідставних виплат військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168. 
За результатами останнього, відповідачем встановлено, що особиста безвідповідальність та неналежне виконання службових обов`язків позивачем, який під час перебування на посаді начальника прикордонної протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_2 прикордонного загону діяв всупереч інтересам служби, нехтував вимогами статутів Збройних Сил України, порушив визначений порядок організації обліку особового складу в підпорядкованому підрозділі, призвели до безпідставної переплати додаткової грошової винагороди військовослужбовцям вказаного батальйону на загальну суму на загальну суму 1.349.775,20 грн.
Наказом НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України №4241-АГ від 14.08.2025 р. «Про підсумки службового розслідування» за порушення вимог статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, положень посадової інструкції в частині неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень, здійснення контролю за підлеглим особовим складом, статті 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», пункту 1 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03 жовтня 2019 року, статті 1.2.3 Бойового статуту механізованих і танкових військ Збройних Сил України, затвердженого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.12.2016 № 605, начальнику прикордонної протитанкової застави приккшр НОМЕР_2 прикордонного загону молодшому лейтенанту ОСОБА_3 оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді «догана».
У відповідності до статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», притягнуто до повної матеріальної відповідальності в розмірі завданого збитку начальника прикордонної протитанкової застави приккшр НОМЕР_2 прикордонного загону молодшого лейтенанта ОСОБА_4 по факту нанесення шкоди державі на загальну суму 1 349 775 (один мільйон триста сорок дев`ять тисяч сімсот сімдесят п`ять) гривень 20 копійок, внаслідок надмірного нарахування та виплати додаткової винагороди.
З аналізу оскарженого наказу та підстав його прийняття вбачається, що позбавлення премії заявнику здійснено не як захід дисциплінарного впливу, а як наслідок встановлення органом державного фінансового контролю факту неправомірного нарахування заявником зайвих сум грошового забезпечення, що виключає застосування до спірних правовідносин норм, які регулюють порядок та строки накладення дисциплінарних стягнень.
Продовжуючи вирішення спору по суті суд зазначає, що главою 14 розділу III Інструкції №558 визначено порядок преміювання осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.
Відповідно до п.п. 1-5 глави 14 розділу III Інструкції №558 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) начальники (командири) органів Держприкордонслужби мають право преміювати військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів з числа осіб, які не проходили до зарахування на навчання військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менше ніж 10 відсотків посадових окладів, та економії фонду грошового забезпечення.
Розміри премії для відповідних категорій військовослужбовців органів Держприкордонслужби щороку встановлюються Адміністрацією Держприкордонслужби виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі.
Виплата премій здійснюється щомісяця за місцем штатної служби військовослужбовця або органом, у якому він перебуває на фінансовому забезпеченні, одночасно з виплатою грошового забезпечення.
Розмір премії у відсотках посадового окладу установлюється наказом начальника (командира) органу Держприкордонслужби, начальникам (командирам) - наказами вищих начальників.
Військовослужбовці преміюються за всі періоди служби, за які їм виплачується грошове забезпечення, у тому числі під час перебування на лікуванні, у відпустці (крім відпусток, під час перебування в яких грошове забезпечення не виплачується згідно із законодавством), у відрядженні, у розпорядженні чи на навчанні.
Начальники (командири) органів Держприкордонслужби в межах економії фонду грошового забезпечення можуть преміювати військовослужбовців, які перебувають у їх розпорядженні.
Начальник (командир) органу Держприкордонслужби може позбавляти військовослужбовців премії частково (від установленого Адміністрацією Держприкордонслужби розміру) у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення «догана» або «сувора догана».
Начальник (командир) органу Держприкордонслужби позбавляє премії частково за календарний місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до органу Держприкордонслужби надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення вищим начальником (командиром).
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону №223-ОС від 07.03.2026 р. “Про позбавлення премії”, керуючись п.п.6 пункту 14 розділу ІІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом МВС України від 25.06.2018 р. №558, позбавлено премії у березні 2026 року за вересень 2025 року у повному обсязі, зокрема, начальника прикордонної протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування лейтенанта ОСОБА_1 . Підставою для прийняття означеного пункту наказу зазначено акт №202008-08/10 від 23.02.2026 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2025 р. Державної аудиторської служби України Північно-східного офісу Держаудитслужби.
Наведені положення глави 14 розділу III Інструкції №558, які передбачають можливість часткового позбавлення премії у разі накладення дисциплінарного стягнення «догана» або «сувора догана», не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки як убачається зі змісту наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону №223-ОС від 07.03.2026 р. «Про позбавлення премії», підставою для позбавлення позивача премії визначено не факт накладення дисциплінарного стягнення, а акт №202008-08/10 від 23.02.2026 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 та рапорт головного бухгалтера - начальника фінансово-економічного відділу. 
Тож, відносно спірних правовідносин правила зменшення розміру премії або позбавлення премії як правових наслідків застосованого заходу дисциплінарного покарання 9впливу) слід визнати незастосовними.
Натомість, як то указано у п.п. 6-7 глави 14 розділу III Інструкції №558 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), начальник (командир) органу Держприкордонслужби позбавляє військовослужбовців премії повністю:
за невихід на службу без поважних причин (за місяць, у якому здійснено таке порушення);
за вживання алкогольних напоїв (наркотичних речовин) на території органу Держприкордонслужби як у службовий, так і в позаслужбовий час, прибуття на службу в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння) (за місяць, у якому здійснено таке порушення);
за упущення, які призвели до поломок військової техніки й озброєння, пошкодження військового майна, інших матеріальних збитків;
за порушення передбачених законодавством вимог щодо забезпечення охорони державної таємниці;
у разі накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність, пониження в посаді, пониження військового звання на один ступінь, позбавлення військового звання (за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до органу Держприкордонслужби надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення начальником (командиром) вищого рівня);
у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення військового адміністративного правопорушення або адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією (за місяць, у якому така постанова надійшла до органу Держприкордонслужби);
у разі накладення на військовослужбовця в календарному місяці більше трьох дисциплінарних стягнень, крім дисциплінарного стягнення «зауваження» (за місяць, у якому накладено четверте дисциплінарне стягнення, або за місяць, у якому до органу Держприкордонслужби надійшло повідомлення про накладення дисциплінарного стягнення начальником (командиром) вищого рівня).
Військовослужбовці не преміюються за той місяць, у якому вони допустили порушення чи проступок (за винятком випадків, коли таке стягнення знято встановленим порядком у цьому самому місяці), а в разі проведення службового розслідування - за місяць, у якому підтверджено факт правопорушення. Якщо порушення виявлено (або за результатами службового розслідування підтверджено факт порушення) після виплати премії, позбавлення премії проводиться в наступному місяці.
Рішення про виплату премії, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі оформлюється наказом начальника (командира) органу Держприкордонслужби із зазначенням причин позбавлення на підставі поданих за командою клопотань безпосередніх начальників (командирів) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям.
У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.
Забороняється позбавляти премії військовослужбовців протягом кількох місяців за одне допущене порушення.
Звідси слідує, що у разі вчинення військовослужбовцем ДПС України декількох епізодів протиправних винних діянь у вигляді за упущення, які призвели до матеріальних збитків - військовослужбовець, до обсягу владної управлінської компетенції якого входило вирішення відповідних питань може бути правомірно позбавлений премії: 1) або за кожен місяць, на який припав кожен окремий епізод вчинення/скоєння діяння з приводу упущення, які призвели до матеріальних збитків; 2) або за місяць завершення службового розслідування, результатами якого підтверджено факт вчинення/скоєння діяння з приводу упущення, які призвели до матеріальних збитків; 3) або після виплати премії у наступному місяці.
Суд повторно наголошує, що на суспільні відносини з приводу реалізації відповідачем функцій суб"єкта владних повноважень повною мірою поширюється дія приписів ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст. КАС України.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тлумачення змісту ч.2 ст.19 Конституції України міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.12.2023р. у справі №160/7116/19, де указано, що "52. Водночас судова палата наголошує на тому, що одним із конституційних принципів, на якому повинна базуватися діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).
53. Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу “заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом”. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
54. Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.".
Також суд вважає, що за суттю запровадженого ст.8 Конституції України принципу верховенства права негативні наслідки, спричинені неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві у сфері публічно-правових відносин, не можуть застосовуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень суб”єктів владних повноважень, а натомість - в окресленому випадку підлягає застосуванню принцип "найбільш сприятливого становища для особи" (favor libertatis). 
Подібні за суттю правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 02.04.2025р. у справі №280/7446/24.
Тому, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд доходить до переконання про те, що прямо визначений національним законом України випадок правомірного вчинення органом публічної адміністрації управлінського волевиявлення з приводу позбавлення військовослужбовця ДПС України премії за вчинення/скоєння діяння з приводу упущення, які призвели до матеріальних збитків не у якості наслідків застосованого дисциплінарного покарання (1) або за кожен місяць, на який припав кожен окремий епізод вчинення/скоєння діяння з приводу упущення, які призвели до матеріальних збитків; 2) або за місяць завершення службового розслідування, результатами якого підтверджено факт вчинення/скоєння діяння з приводу упущення, які призвели до матеріальних збитків; 3) або після виплати премії у наступному місяці) об"єктивно унеможливлює набуття згаданим учасником суспільних відносин ані правомірних очікувань, ані легітимних сподівань на звільнення від негативних наслідків власної поведінки виключно унаслідок дії часового фактору місяця позбавлення премії.
Суд нагадує, що Північно-східним офісом Держаудитслужби проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2025 р., за результатами якої складено акт №202008-08/10 від 23.02.2026 р.
В акті №202008-08/10 від 23.02.2026 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2025 р. відображено порушення в частині нарахування премії у вересні 2025 року 6-ти військовослужбовцям, яких було притягнуто до матеріальної відповідальності за факти нанесення шкоди державі та оголошено дисциплінарне стягнення «догана», у тому числі начальнику прикордонної протитанкової застави прикордонної комендатури швидкого реагування лейтенанту ОСОБА_1 .
Відповідно до рапорту головного бухгалтера - начальника фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) підполковника ОСОБА_2 від 03.03.2026 р. №09/17095/26-Вн згідно з актом №202008-08/10 від 23.02.2026 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2025 р. виявлено порушення в частині нарахування премії у вересні 2025 року 6-ти військовослужбовцям, яких було притягнуто до матеріальної відповідальності за факти нанесення шкоди державі та оголошено дисциплінарне стягнення «догана», у тому числі заявнику.
Тож, застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених на підставі приєднаних до матеріалів справи доказів обставин спору, суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин суб`єктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі позбавлення заявника премії у березні 2026 року за вересень 2025 року на підставі акта №202008-08/10 від 23.02.2026 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 та рапорту головного бухгалтера - начальника фінансово-економічного відділу від 03.03.2026 р. №09/17095/26-Вн.
Суд відмічає, що матеріали справи не містять доказів скасування, зміни або визнання неправомірним акта №202008-08/10 від 23.02.2026 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2023 р. по 31.12.2025 р. у частині висновків про порушення нарахування премії у вересні 2025 року заявнику як військовослужбовцю, якого було притягнуто до матеріальної відповідальності за факти нанесення шкоди державі.
Тож, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви №23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява №39766/05), суд вважає, що у даному конкретному випадку у межах спірних правовідносин заявник об`єктивно не міг набути ані легітимних очікувань, ані законних сподівань на збереження премії за вересень 2025 року за обставин встановлення органом державного фінансового контролю в акті ревізії №202008-08/10 від 23.02.2026р. порушень у частині нарахування премії у відповідному місяці.
Доводи позивача з приводу того, що наказ про позбавлення премії мав бути прийнятий у серпні 2025 року або у вересні 2025 року, суд оцінює критично, оскільки вони не враховують дійсної підстави видання оскарженого пункту наказу. 
До того ж з огляду на викладені вище міркування суду, саме обставина календарної дати прийняття наказу про позбавлення премії та календарний місяць позбавлення премії жодним чином не впливають на порушення прав (інтересів) заявника у межах спірних правовідносин у зв"язку із змістом складеного органом державного фінансового контролю акту ревізії №202008-08/10 від 23.02.2026р.
Оскаржене управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень було здійснене не у зв`язку із накладенням на позивача дисциплінарного стягнення за результатами службового розслідування, а після документального встановлення актом ревізії №202008-08/10 від 23.02.2026 р. факту порушення фінансової дисципліни у вигляді неправомірного нарахування премії у вересні 2025 року військовослужбовцям, у тому числі позивачу, якого раніше було притягнуто до матеріальної відповідальності та якому оголошено дисциплінарне стягнення «догана». 
Тому суд у даному конкретному випадку виходить з того, що визначальним є не дата первинного нарахування премії чи місяць її виплати, а момент офіційного встановлення факту порушення у встановленому законом порядку, який у даному випадку настав після проведення ревізії та оформлення її результатів актом від 23.02.2026 р. 
Відтак видання спірного наказу у березні 2026 року обумовлене саме часом виявлення порушення, а не періодом його первинного допущення. 
За таких обставин доводи позивача про необхідність застосування положень абзаців 6-7 пункту 14 глави 14 розділу III Інструкції №558 та обчислення строку прийняття оскарженого пункту наказу від дати проведення службового розслідування або видання наказу №4241-АГ від 14.08.2025 р. суд відхиляє як такі, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні характеру спірних правовідносин. 
Натомість у спірному випадку позбавлення премії було застосовано не як наслідок реалізації дисциплінарної влади командира, а як захід реагування на встановлене органом державного фінансового контролю порушення порядку нарахування та виплати грошового забезпечення, зафіксоване актом ревізії №202008-08/10 від 23.02.2026 р. та відображене у рапорті головного бухгалтера - начальника фінансово-економічного відділу від 03.03.2026 р. №09/17095/26-Вн.
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання). 
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Викладені вище міркування окружного адміністративного суду стосовно стандартів доказування у межах даного спору є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.
Окрім того, за сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. 
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
Суд відзначає, що у межах спірних правовідносин суб"єктом владних повноважень було вчинено управлінське волевиявлення у формі рішення, котре вплинуло на майнові інтереси заявника у сфері фінансового забезпечення військовослужбовця.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Суд відмічає, що у силу ч.4 ст.44, ч.2 ст.78, ч.3 ст.78, п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160, ч.4 ст.161, ч.4 ст.162 КАС України обов”язок повідомлення суду усіх обставин справи та підтвердження доводів про існування цих обставин відповідними доказами покладений, насамперед на учасників справи – сторони спору.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин були з`ясовані із достатньою повнотою, зміст належної норми права був витлумачений вірно, реально вчинене управлінське волевиявлення не призвело до протиправного погіршення правового становища приватної особи як учасника суспільних відносин, оскільки оскаржене рішення ґрунтувалося на належно встановлених фактах порушення порядку нарахування та виплати грошового забезпечення, підтверджених матеріалами фінансового контролю, та було спрямоване не на застосування дисциплінарного стягнення, а на усунення виявлених порушень бюджетної дисципліни шляхом приведення фактичного стану виплат у відповідність до вимог законодавства.
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки - не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. 
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір". 
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко