ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/1421/26
381/1191/26 

Рішення
Іменем України

04 травня 2026 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Папруга А.С., розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
встановив:

У березні 2026 року представницею товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі, ТОВ «Споживчий центр», позивач), з використанням системи «Електронний суд, подано позов до Фастівського міськрайонного суду Київської області про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 7 420 грн. з ОСОБА_2 (далі, відповідачка).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.04.2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», як кредитодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальницею, було укладено кредитний договір (оферти) №11.04.2023-100000272, за умовами якого ТОВ «Споживчий центр» надало кредит в розмірі 3 500 грн., а відповідачка зобов`язалася повернути кредит через 42 календарних дні та сплатити проценти за користування ним.
Відповідачка електронним цифровим підписом підписала пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), заявку на отримання кредиту, підтвердила укладення кредитного договору та отримала на свій рахунок вище вказані кошти.
Згідно тверджень представниці позивача, позичальниця своїх обов`язків щодо повернення коштів у повному обсязі не виконала та не сплатила проценти у розмірі та на умовах, що передбачені договором.
Станом на дату подання позову, загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 11.04.2023-100000272 від 13.04.2023 року становить 7 420 грн. та включає: заборгованість за тілом кредиту – 3 500 грн.,заборгованість за процентами – 3 920 грн.
Зазначені вище суми позивач просить стягнути з відповідачки в примусовому порядку, а також просить стягнути з відповідачки понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 2 662,40 грн.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі, вирішено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
06 квітня 2026 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву.
Узагальнений зміст відзиву на позовну заяву свідчить про те, що відповідачка стверджує про недоведеність надання їй, як позичальниці грошових коштів в борг, надаючи критичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам направлення коштів на банківський рахунок та недоведеність позивачем того, що картка, на яку зараховані кошти, дійсно належить відповідачці. Крім того, відповідачка стверджує, що у випадку визнання судом доведеними обставин отримання нею коштів в борг від позивача, то стягненню підлягає лише тіло кредиту, а надані позивачем докази не свідчать про укладення договору саме в такій редакції, що долучена до позову і, відповідно, направлення смс повідомлення на номер телефону, як доказ укладення договору, не підтверджує, як факт укладення договору, так і належність цього номеру телефону відповідачці. 
У відзиві на позов зазначено, що заявлений до стягнення розмір процентів не відповідає розміру процентів, вказаному у таблиці загальної вартості кредиту. Крім того, умови щодо розміру процентів є несправедливими внаслідок їхнього очевидно завищеного розміру.
Додатково відповідачка повідомила, що має на утриманні двох малолітніх дітей – новонароджену ОСОБА_3 , яка перебуває на грудному вигодовуванні, та ОСОБА_4 , що має порушення здоров`я неврологічного характеру. Стягнення заборгованості у розмірі, зазначеному в позовній заяві, вплине на можливість відповідачкою утримувати дітей та, відповідно, порушить інтереси останніх.
13 квітня 2026 року представником позивача з використанням системи «Електронний суд» подана відповідь на відзив.
Зі змісту відзиву слідує, що до позовної заяви долучені всі необхідні докази для підтвердження обставин укладення кредитного договору та погодження істотних умов договору, а також подальшого отримання відповідачкою грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Представник позивача стверджує, що за відсутності доказів повного чи часткового повернення коштів позичальницею, існують підстави для стягнення з неї заборгованості за договором.
14 квітня 2026 року відповідачкою з використанням системи «Електронний суд» також було подане заперечення (на відповідь на відзив).
У зазначеній заяві по суті спору відповідачка знову акцентує увагу на недоведеності обставин щодо укладення договору, отримання коштів, а також стверджує про непрозорий характер нарахування процентів, несправедливість розміру процентної ставки та неврахування складних життєвих обставин відповідачки.
В судове засідання представник позивача, будучи повідомленим належним чином про час і дату проведення судового засідання не з`явився, у відповіді на відзив просив розгляд справи здійснювати без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують.
В судове засідання відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час і дату проведення судового засідання не з`явилася, 23.04.2026 подала клопотання про розгляд справи за її відсутності.
З урахуванням викладеного, на підставі приписів частини 1 статті 233 ЦПК України, суд проводить розгляд справи без участі представника позивача та відповідачки.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, у відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 01 травня 2026 року до 12 години 40 хвилин. У зв`язку із відрядженням судді, строк ухвалення та проголошення судового рішення продовжено до 04 травня 2026 року до 16.45.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Зокрема, судом встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр», як кредитором, та ОСОБА_5 , як позичальницею, було укладено кредитний договір (оферти) № 11.04.2023-100000272 від 13.04.2023.
Договір укладено шляхом ознайомлення позичальниці з пропозицією про укладення кредитного договору, подання заявки на укладення кредитного договору № 11.04.2023-100000272 від 13.04.2023 та погодження заяви кредитором.
Сума кредиту становить 3 500 гривень, загальний строк кредитування – 42 дня, фіксована процентна ставка протягом первинного періоду (перших 14 днів користування кредитом) – 2 %, зазначена ставка застосовується також в період «Економ» - кожні 14 днів після закінчення первинного періоду у випадку сплати нарахованих процентів у відповідності до графіку погашення (період «Економ» починає діяти лише після своєчасної сплати процентів після закінчення первинного періоду),фіксована процентна ставка – 3 %, застосовується після закінчення первинного періоду та періоду «Економ» (або після закінчення первинного періоду, якщо період «Економ» не застосовується з огляду на несплату процентів позичальником).
Договір укладений в електронній формі, шляхом прийняття пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти), що відповідає приписам статті 205, 207 ЦК України. Для підписання договору позичальницею застосований одноразовий ідентифікатор, направлений їй на номер мобільного телефону(а. с. 22-27).
Факт надання грошових коштів позичальниці у сумі 3 500 гривень підтверджується квитанцією № 2278884121 від 13.04.2023 про перерахування грошових коштів, що містить посилання на номер кредитного договору, за яким було здійснено перерахування коштів (а. с. 19).
Згідно наданої позивачем довідки-розрахунку, заборгованість по кредитному договору складає 3 500 гривень – основний борг, 3 920 гривень – проценти (нараховані за період з 13.04.2023 по 24.05.2023, тобто за 42 дні) (а. с. 9).
Аналізуючи встановлені обставин справи, суд вважає, що спірні правовідносини сторін урегульовані положеннями ЦК України та Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про електронну комерцію» (тут і надалі в редакціях, чинних на дату укладення договору).
Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. 
Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. 
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. 
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-комунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.
Згідно приписів пункту 5 частини 1 статті 3 цього закону, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно приписів пункту 6 частини 1 статті 3 цього закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. 
Згідно приписів пункту 7 частини 1 частини 3 цього закону, електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем.
Згідно приписів пункту 12 частини 1 статті 3 цього закону, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно приписів абзацу 9 частини 1 статті 5 цього закону, одним із основних принципів у сфері електронної комерції є однаковість юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством. 
Згідно приписів частини 1 статті 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт).
Згідно приписів частини 1 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно частини 4 цієї статті, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Згідно частини 6 цієї статті, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно приписів частини 12 цієї статті, електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. 
Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договору у спосіб, передбачений ЦК України та Законом України «Про електронну комерцію» та погодження істотних умов цього договору. 
Тому, з урахуванням презумпції правомірності правочину та відсутності в суду даних про його нікчемність, суд приходить до висновку, що кредитний договір, укладений позивачем, як кредитором, та відповідачкою, як позичальницею є чинним та, відповідно, є регулятором правовідносин сторін спору.
Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики.
Згідно приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Згідно приписів частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно приписів частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно приписів частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно приписів частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно приписів пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.
З урахуванням наведених правових норм та встановлених обставин справи, суд погоджується з доводами представника позивача про укладення сторонами спору договору та подальшого отримання відповідачкою кредиту у сумі 3 500 гривень і виникнення в останньої обов`язків по сплаті процентів та поверненню тіла кредиту після закінчення визначеного договором строку кредитування.
Суд вважає, що наведений позивачем алгоритм підписання договору та погодження його умов в повній мірі доводить обставини щодо виникнення прав та обов`язків у сторін спору, як сторін кредитного правовідношення.
Суд вважає, наведені відповідачкою заперечення є способом уникнення виконання зобов`язання щодо сплати тіла кредиту та процентів.
Суд зауважує, що ставлячи під сумнів обставини укладення кредитного договору, відповідачка не вчиняла дій для спростування наведених обставин, зокрема, до правоохоронних органів за фактом підробки документів чи вчинення шахрайських дій не зверталась. Доказів, які б об`єктивно спростовували факт укладення договору та отримання коштів чи укладення договору на інших умовах, не надала, клопотань про витребування цих доказів не заявила. Питання про перевірку обставин використання нею зазначеного в договорі номеру телефону, в тому числі, як фінансового номеру, не ставила. Доказів використання інших банківських карток, ніж та, маска (фрагмент) якої вказані в договорі, не надала. Питання про витребування інформації про належність картки з відповідним фрагментом (маскою) номера перед судом не порушувала.
Крім того, суд проаналізувавши доводи, що викладені у відзиві на позов та у заперечення, зазначає, що відповідачка одночасно намагається заперечувати обставини укладення договору і надає оцінку його умовам та посилається на обставин, що ускладнювали чи навіть робили неможливим його виконання.
Така позиція вочевидь є суперечливою і засвідчує її намагання у будь-який спосіб уникнути виконання зобов`язання, що не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України засадам справедливості та добросовісності та не може бути підставою для припинення зобов`язання чи звільнення від його виконання.
Далі, враховуючи передбачену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочинів та застосовний для цивільного судочинства стандарт доказування «баланс вірогідностей (ймовірностей)», суд приходить до висновку, що доводи представників позивача про укладення кредитного договору, погодження його умов та отримання відповідачкою коштів в борг коштів виглядають більш переконливими, ніж заперечення відповідачки щодо не укладення договору та не отримання нею коштів в борг.
Далі, суд критично оцінює доводи відповідачки про те, що квитанція про перерахування коштів не може бути доказом такого перерахування.
В цьому випадку суд виходить з того, що в силу приписів статті 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести існування обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. 
Саме сторона спору надає докази, які підтверджують її вимоги та заперечення, а суд, встановлюючи обставини справи та зміст правовідносин сторін спору, керуючись приписами статті 77-80 ЦПК України, оцінює належність, допустимість та достовірність цих доказів.
Тому, встановлюючи обставини справи та оцінюючи доводи сторін спору, суд зазначає, що долучена до справи квитанція від 13 квітня 2023 року є належним доказом перерахування коштів, так як містить номер укладеного між сторонами спору кредитного договору - № 11.04.2023-100000272 та фрагменти номеру (маску) картки, належність якої відповідачці не спростована.
Суд додатково зауважує, що відповідачка у категоричній формі обставин отримання коштів в борг не заперечувала, активних дій для спростування фактів укладення договору та отримання коштів не вчиняла, посилаючись виключно недостатність наданих представником позивача доказів.
Разом із тим, як зазначалося вище, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що доводи представників позивача щодо отримання відповідачкою кредиту та укладення договору виглядають більш переконливими, ніж заперечення останньої. 
Крім того, суд зауважує, що в судовій практиці існує усталена позиція, що квитанція про перерахування коштів ТОВ «Споживчий центр» є належним та допустимим доказом для підтвердження факту отримання кредиту.
Зокрема, в Постанові Харківського апеляційного суду по справі № 645/6577/25 від 07 квітня 2026 року висловлено позицію, що квитанція є належним доказом перерахування коштів позичальнику, навіть якщо в квитанції зазначено виключно інформацію про маску картки отримувача коштів.
Згідно правової позиції, висловленої в Постанові Кропивницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року по справі № 402/949/25, висновки про належність і допустимість такої квитанції, як доказу, треба робити з огляду на застосування стандарту доказування «вірогідність доказів», і квитанція про перерахування коштів визнається належним і допустимим доказом, якщо позичальник, заперечуючи обставин отримання коштів, доказів для підтвердження свої позиції не надає.
Згідно правової позиції, висловленої в Постанові Київського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року по справі № 752/12122/25, квитанція визнається належним доказом, а якщо відповідач заперечує належність картки, фрагмент (маска) якої вказану в квитанції, то відповідач повинен заявити клопотання про витребування доказів, зокрема, інформації про належність картки.
Про належність, як доказу, квитанції про перерахування коштів, вказано в Постанові Київського апеляційного суду від 12 березня 2026 року по справі № 361/6853/25.
Отже, суд визнає належним та допустимим доказом квитанцію про перерахування коштів позичальниці та вважає доведеними обставини щодо отримання відповідачкою коштів в борг.
Далі, оцінюючи доводи відповідачки щодо суперечності у визначенні розміру процентів, суд виходить з наступного.
Так, за змістом кредитного договору, розмір процентної ставки визначається в залежності від періоду кредитування, для первинного періоду, тривалістю 14 днів, застосовується ставка 2 % щоденно, для наступного періоду – «Економ» застосовується процентна ставка 2 % щоденно, для наступного періоду, після закінчення первинного періоду та періоду (періодів) «Економ», застосовується ставка 3 % щоденно.
В цьому випадку, суд зауважує, що настання періоду «Економ», який триває 14 днів і може бути продовженим на цей самий строк, можливе лише у випадку, якщо будуть сплачені проценти за користування коштами, нараховані за попередній період. Отже, період «Економ» може і не настати, якщо за наслідками первинного періоду позичальницею не були сплачені кошти.
Також, суд звертає увагу, що в таблиці обчислення загальної вартості кредиту вказаний розмір процентів, що нараховується за умови своєчасної сплати процентів після закінчення чергового періоду, тобто, вважається, що після закінчення первинного періоду користування коштами позичальниця виконує умови договору щодо сплати процентів і настає період «Економ» та застосовується процентна ставка 2 % щоденно в межах всього періоду кредитування (а. с. 21, зворот). 
Натомість, встановлені обставини справи свідчать про те, що після закінчення первинного періоду відповідачка не сплатила проценти за користування коштами і, відповідно, період «Економ» застосованим не був, тому в подальшому застосована процентна ставка – 3 % щоденно. 
Як слідує з довідки позичальника, проценти у сумі 3 920 гривень нараховані за період з 13.04.2023 року по 24.05.2023 року (а. с. 9).
Перевіряючи правильність розрахунку, суд встановив, що проценти нараховані за 42 календарні дні, що відповідає строку кредитування визначеному договором.
За перші 14 календарних днів застосовується процентна ставка – 2 %, за наступні 28 календарних днів – 3 %.
Суд, перевіривши зазначений розрахунок, визнає його арифметично правильним.
Суд встановив, що доказів повернення тіла кредиту і сплати процентів відповідачкою не надано. Строк виконання відповідного зобов`язання настав, тому існують підстави для стягнення заборгованості в примусовому порядку.
Додатково суд зазначає, що наявність дітей чи фінансові складнощі відповідачки в силу статті 598 ЦК України не можуть бути підставою для припинення зобов`язання і не звільняють її від необхідності виконання зобов`язання у строки та на умовах, визначених договором.
Далі, судом не встановлено обставин, які б свідчили про несправедливість умов договору в частині визначення розміру процентів. Такий розмір процентів погоджений сторонами зобов`язання без зауважень, відповідачка не ставила питання про визнання недійсним договору в цій частині.
Отже, підсумовуючи вище наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Далі, керуючись приписами статті 141 ЦПК України та враховуючи, що позовні вимоги були задоволені повністю, суд стягує з відповідачки на корить позивача понесені витрати зі сплати судового збору пропорційно у сумі 2 662,40 гривні.
Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 3, 5, 10-12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, - 

Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №11.04.2023-100000272 від 13.04.2023 у сумі 7 420 гривень, що складається з: 3 500 гривень – борг за тілом кредиту, 3 920 гривень – борг за процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» грошові кошти у сумі 2 662,40 гривні, як компенсацію сплаченого за подання позовної заяви судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:
Позивач:товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», код ЄДРПОУ 37356833, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А.
Відповідачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.