ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

25 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/6540/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),
суддів: Білак С.В., Сафронової С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 в адміністративній справі №160/6540/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КПО" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування розпорядження від 12.09.2024р. №303-рл в частині анулювання ліцензії на оптову торгівлю пальним,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "КПО" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача від 12 вересня 2024 року №303-рл в частині анулювання ліцензії щодо оптової торгівлі пальним за відсутності місць оптової торгівлі позивача строком дії з 04 березня 2024 року до 04 березня 2029 року реєстраційний номер ліцензії 990614202400111 (дата реєстрації ліцензії 29 лютого 2024 року).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 в адміністративній справі №160/6540/25 позов задоволено частково.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог відмовити в повному обсязі.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, що Товариство з обмеженою відповідальністю КПО 07.02.2020р. зареєстроване як юридична особа за адресою: 50079, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, вул. Черкасова, будинок 32, перебуває на обліку у ГУ ДПС у Дніпропетровській області, видами економічної діяльності підприємства є, зокрема, 46.71 оптова торгівлі твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами (основний), що підтверджується копією Виписки з ЄДРПОУ від 25.09.2024р., наявної у справі.
29.02.2024р., позивачем було отримано Ліцензію на право оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі №990614202400111 за адресою місцезнаходження: Україна, 50079, Дніпропетровська область, Тернівський район, вул. Черкасова, буд. 32 з терміном дії з 04.03.2024р. до 04.03.2029р., що підтверджується її копією, наявною у справі.
09.09.2024р. Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області був прийнятий наказ №4080-п Про проведення фактичної перевірки ТОВ КПО з питань дотримання законодавства у сфері виробництва, зберігання та обігу підакцизних товарів, у якому зазначено, що перевірку слід розпочати з 10.09.2024р., тривалістю не більше 10 діб на підставі пп.80.2.5, п.80.2 ст.80 ПК України, що підтверджується копією наведеного наказу.
11.09.2024р. посадовими особами контролюючого органу здійснено вихід за адресою місцезнаходження позивача: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Черкасова, буд. 32 з метою проведення фактичної перевірки згідно до наказу №4080-п, за результатами якого було встановлено факт відсутності суб`єкта господарювання за місцем провадження діяльності (юридичною адресою), яка підлягає ліцензуванню (пояснення листоноши додається), що було відображено в Акті від 11.09.2024р. №2092/24-36-09-014/43497304 Про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за місцем провадження діяльності, яка підлягає ліцензуванню та підтверджено його копією, наявною у справі.
Вказаний Акт від 11.09.2024р. Про встановлення факту відсутності позивача за місцезнаходженням 13.09.2024р. був надісланий відповідачем на адресу позивача (Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Черкасова, буд. 32) засобами поштового зв`язку та отриманий відповідачем 27.09.2024р., що підтверджується копією рекомендованого поштового повідомлення за №0600962188424 (0690071903997).
При цьому, Акт під назвою Про неможливість проведення фактичної перевірки позивача, складання якого невідкладно передбачено вимогами абзацу 4 пункту 81.2 ст.81 ПК України (на що посилається відповідач у відзиві на позов), посадовими особами відповідача не складався (таких доказів відповідачем суду не надано).
12.09.2024р., на підставі акту від 11.09.2024р. №2092/24-36-09-014/43497304 про встановлення факту відсутності позивача за місцем провадження діяльності, посадовою особою контролюючого органу було прийнято розпорядження за №303-рл про анулювання ліцензії ТОВ КПО на право оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі, реєстраційний №990614202400111 від 29.02.2024р. з терміном дії з 04.03.2024 до 04.03.2029, що підтверджується змістом копії Витягу з наведеного розпорядження, наявного у справі.
Вищенаведене розпорядження від 12.09.2024р. №303-рл в частині анулювання ліцензії ТОВ КПО на право оптової торгівлі пальним, за відсутності місць оптової торгівлі, реєстраційний №990614202400111 від 29.02.2024р. з терміном дії з 04.03.2024 до 04.03.2029, є предметом спору у даній справі.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі пальним на території України визначає Закон України Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального №481/95-ВР (далі - Закон №481/95-ВР), у редакції, чинній станом на 12.09.2024р., тобто, на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до приписів п.54 ст.15 Закону №481/95-ВР передбачено, що ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного розпорядження на підставі, зокрема, акта про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за місцем провадження діяльності, яка підлягає ліцензуванню. До такого акта додається мультимедійна інформація щодо фіксації зазначеного факту технічними приладами та/або технічними засобами, що здійснюють або мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису чи звукозапису, та/або засобами фото-, кінозйомки, відеозапису чи звукозапису.
Також і за ст. 3 Закону №481/95-ВР визначено, що ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного рішення про анулювання у формі розпорядження про таке анулювання на підставі акта про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за місцем провадження діяльності, яка підлягає ліцензуванню. До такого акта долучається мультимедійна інформація щодо фіксації зазначеного факту технічними приладами та/або технічними засобами, що здійснюють або мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису чи звукозапису, та/або засобами фото-, кінозйомки, відеозапису чи звукозапису.
Розпорядження про анулювання ліцензії приймається на шістнадцятий робочий день з дня, наступного за днем вручення суб`єкту господарювання акта, що є підставою для анулювання ліцензії.
Аналіз вищенаведених норм дає можливість зробити висновок про те, що Законом №481/95-ВР встановлено певний порядок для прийняття рішення про анулювання ліцензії, а саме: наявність підстав для прийняття рішення визначених вказаним законом та строки прийняття рішення.
Також, згідно до ст. 15 Закону №481/95-ВР передбачено, що суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.
У заяві про видачу ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями або пальним додатково зазначаються адреса місця торгівлі, перелік реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, а також інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери посвідчень реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, та дата початку їх обліку в податкових органах.
У додатку до ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями або пальним суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) зазначається адреса місця торгівлі і вказуються перелік електронних контрольно-касових апаратів та інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери книг обліку розрахункових операцій, які знаходяться у місці торгівлі.
Відповідальність за достовірність даних у документах, поданих разом із заявою, несе заявник.
Ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного розпорядження на підставі, зокрема, встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за місцезнаходженням та/або за місцезнаходженням провадження діяльності, які зазначені у виданій ліцензії.
Орган ліцензування на наступний робочий день після прийняття розпорядження про анулювання ліцензії:
- вносить інформацію щодо розпорядження про анулювання ліцензії до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального та/або Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, а також оприлюднює його на своєму офіційному вебсайті;
- направляє суб`єкту господарювання (у тому числі іноземному суб`єкту господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) розпорядження про анулювання ліцензії в порядку, встановленому статтею 42 Податкового кодексу України.
Розпорядження про анулювання ліцензії, прийняті органом ліцензування, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Відповідно до ч.58 ст.15 Закону №481/95-ВР ліцензія анулюється та вважається недійсною з моменту одержання суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) розпорядження про її анулювання в електронній формі засобами електронного зв`язку.
Аналізуючи вищезазначені норми законодавства, можна зробити висновок, що підставою для анулювання ліцензії є встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за місцезнаходженням та/або за місцезнаходженням провадження діяльності, які зазначені у виданій ліцензії.
Отже, при вирішенні даного спору одним з визначальних є факт відсутності суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за місцезнаходженням, який і слугував підставою для винесення спірного рішення.
Пунктом 80.2 ст.80 ПК України встановлено, що фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального.
Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Статтею 80 ПК України передбачено, що фактична перевірка проводиться двома і більше посадовими особами контролюючого органу у присутності посадових осіб суб`єкта господарювання або його представника та/або особи, що фактично здійснює розрахункові операції.
Згідно із п.81.2 ст.81 ПК України визначено, що у разі якщо при організації документальної планової та позапланової виїзної або фактичної перевірки встановлено неможливість її проведення, посадовими (службовими) особами контролюючого органу невідкладно складається та підписується акт про неможливість проведення перевірки, який не пізніше наступного робочого дня реєструється в контролюючому органі. До такого акта додаються матеріали, що підтверджують факти, наведені в такому акті. Зазначений акт та матеріали надсилаються контролюючим органом платнику податку в порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, що 11.09.2024р посадовими особами відповідача під час виходу за місцезнаходженням позивача ( АДРЕСА_1 ) з метою проведення фактичної перевірки у відповідності до вимог п.81.2 ст.81 ПК України акт під назвою Про неможливість проведення перевірки позивача не складався (таких доказів відповідачем до відзиву на позов не додано).
В той же час, 11.09.2024р. посадовими особами відповідача був складений Акт під назвою Про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за місцем провадження діяльності, яке підлягає ліцензуванню за №2092/24-36-09-014/43497304, у якому зазначено, що підставою для викладених у ньому висновків були пояснення листоноші, які додаються до акту.
Зі змісту доданих до згаданого Акту пояснень ОСОБА_1 листоноші Укрпошти ВЗ 79, що є додатком 1 до акту перевірки від 11.09.2024р., судом першої інстанції встановлено та перевірено колегією суддів, що вказані пояснення містять наступну інформацію, а саме: під час виходу за адресою: АДРЕСА_1 адресу не знайдено. Під час звернення до відділення зв`язку №79 Укрпошта листоношею ОСОБА_1 було повідомлено, що на території обслуговування дана адреса будинку відсутня, дані пояснення датовані 10.09.2024р.
Зазначені пояснення листоноші відділення зв`язку №79 Укрпошти Деребас Ю.М. і були підставою для складання Акту №2092/24-36-09-014/43497304 від 11.09.2024р. про встановлення факту відсутності позивача за місцем провадження діяльності, яка підлягає ліцензуванню та обрані підставами для прийняття спірного розпорядження №303-рл в частині анулювання ліцензії, виданої позивачеві.
Надаючи оцінку наведеним поясненням листоноші ВЗ №79 Укрпошти Деребас Ю.М. суд першої інстанції дійов висновку про те, що вони є не належними доказами, оскільки вихід посадових осіб за місцезнаходженням позивача мав місце 11.09.2024р., а відповідно, відібрання таких пояснень раніше, до моменту виходу на перевірку, тобто, 10.09.2024р., з боку посадових осіб відповідача, яка ними була розпочата 11.09.2024р. є порушенням процедури початку проведення такої фактичної перевірки.
Окрім того, судом критично надається оцінка вказаним поясненням, тому вони відхиляються судом як неналежний доказ, оскільки з їх змісту судом встановлено, що фактично вони складені одною з посадових осіб відповідача (від третьої особи), а саме: у них зазначено, що листоноша під час виходу за адресою: м. Кривий Ріг вул. Черкасова, буд.32 адресу не знайшла, проте, незрозуміло з якою метою та коли саме вона (листоноша) виходила на зазначену адресу, відомості відсутні.
Далі, у згаданих поясненнях листоноші ОСОБА_1 зазначено про те, що під час звернення до відділення зв`язку (хто звертався до відділення зв`язку і з яких підстав, чому листоноша сама зверталася до свого ж ВЗ №79, де вона працює, не зазначено) листоношею було повідомлено (кого повідомлено не зазначено), що на території обслуговування дана адреса будинку відсутня, дане пояснення датовано 10.09.2024р.
Тобто, із аналізу наведеного змісту пояснення, датованого 10.09.2024р., можна зробити висновок, що посадовими особами відповідача проведення фактичної перевірки позивача було розпочато 10.09.2024р., тобто, фактично до виходу їх за місцезнаходженням позивача, яке мало місце 11.09.2024р., що є порушенням відповідачем відповідної наведеної процедури початку проведення фактичної перевірки та прямо суперечить вимогам ст.ст.80, 81 ПК України. 
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, та вважає за необхідне зазначити, що у матеріалах справи наявна копія рекомендованого поштового повідомлення про вручення поштового відправлення позивачеві саме за адресою: АДРЕСА_1 за №0600962188424 зі змісту якого видно, що за вказаною адресою представником позивача було отримано вказане поштове відправлення 27.09.2024р., що спростовує відомості, які наведені у поясненні листоноші ВЗ №79 Укрпошти про відсутність на території її обслуговування будинку з даною адресою, а відповідно, і спростовує аргументи відповідача про відсутність позивача за місцем провадження діяльності.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вказані пояснення не відповідають дійсності та спростовані вищенаведеним рекомендованим повідомленням про вручення позивачеві за згаданою вище адресою поштового відправлення 27.09.2024р., тому такі пояснення листоноші є не належними доказами у розумінні ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому, суд звертає увагу і на те, що посадові особи відповідача у межах проведення фактичної перевірки складати акт про відсутність позивача за місцезнаходженням (місцем провадження діяльності) не мали жодним повноважень, оскільки 11.09.2024р. вони виходили з метою проведення фактичної перевірки, тобто, їх повноваження обмежені були лише складанням акту під назвою Акт про неможливість проведення фактичної перевірки, складання якого було невідкладним обов`язком таких посадових осіб, виходячи з вимог п.81.2 ст.81 ПК України.
Разом з тим, судом першої інстанції було вірно встановлено, що акту під назвою Акт про неможливість проведення фактичної перевірки позивача під час виходу на перевірку 11.09.2024р. посадовими особами відповідача не складалось.
Також як зазналося уже вище, за змістом ст. 3, п. 54 ст. 15 Закону №481/95-ВР передбачено, що до акта про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання за місцем провадження діяльності, в обов`язковому порядку має додаватися мультимедійна інформація щодо фіксації зазначеного факту технічними приладами та/або технічними засобами, що здійснюють або мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису чи звукозапису, та/або засобами фото-, кінозйомки, відеозапису чи звукозапису.
На вимогу вказаних приписів, до Акту від 11.09.2024р. №2092/24-36-09-014/43497304 Про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за місцем провадження діяльності, яка підлягає ліцензуванню, відповідних доказів (мультимедійної інформації щодо фіксації зазначеного факту технічними приладами) не додавалось та у ході судового розгляду справи відповідачем суду не надано та матеріали справи таких доказів не містять.
Зазначене свідчить про порушення відповідачем вимог ст.3, п.54 ст.15 Закону №481/95-ВР.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що зазначення у вищенаведеному акті від 11.09.2024р. про встановлення факту відсутності позивача за місцем провадження діяльності без складання акту про неможливість фактичної перевірки у відповідності до вимог п.81.2 ст. 81 ПК України та не вжиття в подальшому відповідачем заходів, передбачених ст.3, п.54 ст.15 Закону №481/95-ВР, не є належним доказом відсутності ТОВ КПО за місцезнаходженням (місцем провадження діяльності): Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Черкасова, буд. 32, яке зазначено у ліцензії від 29.02.2024р. №990614202400111 та жодним чином не може слугувати підставою для анулювання ліцензії на підставі ст.15 Закону №481/95-ВР.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено факту відсутності позивача за місцезнаходженням (місцем провадження діяльності), а тому у відповідача були відсутні підстави для анулювання ліцензії саме на цій підставі.
Частиною 1 ст. 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 в адміністративній справі №160/6540/25,- залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 в адміністративній справі №160/6540/25,- залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, встановлених цим пунктом. 

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко 

суддя С.В. Білак 

суддя С.В. Сафронова