Справа № 199/2977/26
(1-кп/199/625/26) 
ВИРОК 
іменем України
28 квітня 2026 року місто Дніпро 

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 
секретар судового засідання ОСОБА_2 
 
прокурор ОСОБА_3 ;
 
обвинувачений ОСОБА_4 ;
 
захисник ОСОБА_5 ,

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12025042210001501 від 18.09.2025 року за обвинуваченням 

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Синельникове Дніпропетровської області, громадянина України, електромеханіка торгівельного та холодильного устаткування в ТОВ «АСТРА», одруженого, на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, 

В С Т А Н О В И В:

Суд уважає доведеним, що 18.09.2025 о 05 годині 40 хвилин водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем «Renault Express», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію належить ТОВ «АСТРА», рухався в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпра по проспекту Слобожанському з боку вулиці Каштанової в напрямку Центрального мосту.
Під час руху водій ОСОБА_4 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.38.1, 5.38.2 «пішохідний перехід», та дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра» Правил дорожнього руху, який розташований в районі будинку № 13 проспекту Слобожанського у місті Дніпрі, не стежив за зміною дорожньої обстановки та при виявленні, що перед пішохідним переходом вже зупинився попутний транспортний засіб «Renault Duster», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався у лівій смузі руху, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, не дав дорогу пішоходу ОСОБА_6 , яка перетинала проїзну частину зліва направо за напрямком руху ОСОБА_4 , продовживши рух скоїв на неї наїзд.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_6 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани потиличної ділянки справа, закритої травми грудної клітини з переломами передніх відрізків 3-7-го ребер справа зі зміщенням уламків та явищами правостороннього пневмотораксу, закритої травми тазу з переломами правої лонної та сідничної кісток, забою сечового міхура з явищами гематурії, різаної рани лівої кисті, закритого перелому внутрішньої кісточки правого гомілковостопного суглобу, переломо-вивиху дистальної фаланги 1-го пальця, перелому 1-ї плюснової кістки та різаної рани правої стопи, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, згідно п. 2.1.3 – л,о «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6. 
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом – автомобілем «Renault Express», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме:
- п.18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
- п.18.4 «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», порушення яких знаходяться у причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, головуючим суддею було встановлено особу обвинуваченого, якому роз`яснено суть обвинувачення, постановлено питання обвинуваченому про те, чи зрозуміле йому обвинувачення, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.
На зазначене питання обвинувачений ОСОБА_4 повідомив суд, що обвинувачення йому зрозуміле, свою вину він визнає в повному обсязі, бажає давати суду показання.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 349 КПК України головуючим суддею було запропоновано стороні обвинувачення та стороні захисту проголосити вступні промови.
При цьому, прокурор зазначив, що враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, добровільності позиції обвинуваченого, відсутності сумнівів у тому, що обвинувачений не розуміє суть обвинувачення, який не оспорює фактичні обставини справи, тому він вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, а також дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого, підтверджують судові витрати, та в частині прийняття під час досудового розслідування певних процесуальних рішень слідчим, прокурором, слідчим суддею.
Обвинувачений та захисник з запропонованим прокурором обсягом та порядком дослідження доказів погодився.
Судом у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України було з`ясовано, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено учасникам судового провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
При цьому, прокурор, обвинувачений, захисник зазначили, що їм зрозуміло зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, їхня позиція є добровільною, та їм зрозуміло, що в подальшому вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Також, обвинувачений ОСОБА_4 на питання головуючого судді заявив, що така позиція є його волевиявленням, без стороннього на нього примусу або тиску з боку певної особи, без домовленості щодо яких не будь переваг. Він на теперішній час під дією наркотичних засобів, психотропної або сильнодіючою речовини не знаходиться, не знаходиться у хворобливому стані. 
З огляду на вище наведене обвинуваченим, у суду не виникло сумнівів в тому, що зазначене ОСОБА_4 та іншими учасниками судового провадження, є не усвідомленим останніми, не відповідає їх внутрішній волі, а процесуальна позиція обвинуваченого сформувалася під дією будь-якого стороннього неправомірного впливу на нього.
З урахуванням встановлених обставин, суд, заслухавши думку учасників процесу, з урахуванням положень частин 2 та 3 статті 349 КПК України, на місці, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та встановлення запропонованого прокурором порядку дослідження доказів, а саме: допит обвинуваченого; дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого; підтверджують судові витрати, та в частині прийняття під час досудового розслідування певних процесуальних рішень слідчим, прокурором, слідчим суддею. 
Обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у скоєному кримінальному правопорушенні визнав повністю. Фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені в обвинувальному акті, не оспорював та не заперечував. Суду показав, що дійсно він, за обставинами, часом та місцем, викладених в обвинувальному акті, керуючи технічно справним автомобілем «Renault Express», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію належить ТОВ «АСТРА», де він офіційно працює електромеханіком торгівельного та холодильного устаткування, рухаючись в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпра по проспекту Слобожанському з боку вулиці Каштанової в напрямку Центрального мосту, допустив неуважність з свого боку, порушив правил безпеки дорожнього руху. Так, він не переконався, що на пішохідному переході знаходиться пішохід ОСОБА_6 , яка перетинала проїзну частину дороги, не надав їй дороги, продовжив рух та скоїв на неї наїзд. Після цього, він зупинився, надав медичну допомогу пішоходу, викликав поліцію та «швидку медичну допомогу», залишався поруч з пішоходом. В подальшому повністю оплатив їй лікування, відшкодував матеріальну та моральну шкоду, допомагає їй до теперішнього часу. Кається, просить суворо не карати.
Досліджуючи докази, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 та які подані прокурором, судом встановлено наступне.
Суду надані відомості (слідує з вимоги ГУНП в Дніпропетровської області), що ОСОБА_4 раніше не засуджувався, не мав та не має непогашені судимості або інші кримінальні провадження відносно нього.
Як вбачається з характеристики за місцем роботи ОСОБА_4 - ТОВ «АСТРА», обвинувачений характеризується виключно з позитивної сторони, має високий рівень кваліфікації електромеханіка.
ОСОБА_4 громадянин України, одружений, має місце реєстрацій та постійне місце проживання.
Відповідно до довідки про витрати на проведення експертизи у кримінальному провадженні №12025042210001501 від 18.09.2025 року, проведеного ДНДЕКЦ МВС України, оформлених висновком експерта від 19.09.2026 за №СЕ-19/104-26/6009-ІТ, вартість виконаних експертом роботи становить по 3565,60 грн.

Таким чином, фактичними обставинами кримінального провадження встановлено, що суспільно небезпечний наслідок у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, був породжений конкретними діями обвинуваченого, який порушив Правила дорожнього руху, що свідчить про наявність однієї з обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу злочину - причинного зв`язку між порушенням правил безпеки дорожнього руху і зазначеними наслідками.
З огляду на викладене, відповідно до ч. 1 ст. 337, п.1,2,3,4 ч. 1 ст. 368 КПК України, суд вважає доведеною поза розумним сумнівом, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_4 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та ОСОБА_4 винен у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Таким чином суд вважає, що дії ОСОБА_4 повинні бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому тяжке тілесне ушкодження. 
Призначаючи покарання ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням рішення в процесуальному документі суду.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК.
Правова позиція щодо дотримання справедливості висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. 
Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 9 жовтня 2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету – покарання і стримування від вчинення нових злочинів.
Тобто, для вибору покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.
Загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення принципів законності, обґрунтованості, індивідуалізації, гуманності і справедливості, співмірності покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 
Призначаючи покарання суд враховує, що за даним кримінальним провадженням відсутні обставини, передбачені ст. 67 КК України, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Вказане положення закону повністю кореспондується з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 65 КК України, відповідно до якого, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.
Суд вважає, що обставиною яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 можливо визнати те, що обвинувачений в минулому не притягався до кримінальної відповідальності, що кореспондується з приписом ч. 2 ст. 66 КК України.
Крім того, суд, відповідно до ст. 66 КК України, враховує інші обставини які пом`якшують покарання ОСОБА_4 :
- раніше не судимий;
- який свою провину визнав повністю; 
- не перешкоджав слідству;
- активно сприяв розкриттю злочину - своїми діями оказав допомогу на досудовому розслідуванні і суду у виясненні обставин скоєння кримінального правопорушення, які мають суттєве значення для повного його розкриття, повідомивши про обставини, час та місце скоєння кримінального правопорушення; 
- щиро каявся та дав критичну оцінку своєї злочинної поведінки, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, та означає, що обвинувачений визнав свою вину за усіма пунктами висунутого проти нього обвинувачення; 
- дав правдиві свідчення;
- висловив жаль з приводу вчиненого;
- негативно оцінював злочин;
- бажає виправити ситуацію, яка склалася;
- демонструє готовність понести заслужене покарання;
- шкоду потерпілій, яка не зверталася до суду з цивільним позовом, відшкодував у повному обсязі та остання жодних претензій до нього не має.

Ситуація в Україні щодо дотримання учасниками дорожнього пуху Правил дорожнього руху є надзвичайно складною с огляду на велику кількість дорожньо-транспортних пригод з тяжкими наслідками – смертю потерпілих, щороку погіршується і, зрештою, становить реальну загрозу забезпеченню правопорядку.
В розумінні Кримінального кодексу України інкримінований ОСОБА_7 злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, належить до необережного тяжкого злочину, об`єктом якого є безпека руху й експлуатації транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом – життя та здоров`я особи.

Призначаючи покарання, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості злочину, який вчинив ОСОБА_4 , підвищену суспільну небезпеку злочину та характер, враховуючи дані, які характеризують особу обвинуваченому, позитивного характеру, тому суд вважає, що необхідним та достатнім для виправленняОСОБА_4 та попередження нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим так і іншими особами, є покарання у вигляді позбавлення волі строком три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від покарання з випробуванням, та покласти на засудженого певні обов`язки, передбаченні ст. 76 КК України.
Що стосується призначення додаткового покарання ОСОБА_4 у вигляді позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами на певний строк, суд враховує наступне.
Прокурор у судових дебатах просила суд призначити ОСОБА_4 додаткове покарання у вигляді позбавлення його права керувати транспортними засобами.
Потерпіла в письмовій заяві до суду просила не застосовувати до ОСОБА_4 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Так, потерпіла ОСОБА_6 у письмовій заяві до суду від 04.04.2026 року повідомила, що обвинувачений ОСОБА_4 добровільно відшкодував їй шкоду, заподіяну в результаті ДТП, також до теперішнього часу добровільно надає допомогу, в якій у неї виникає необхідність. Вона не має до ОСОБА_4 будь-яких претензій матеріального чи морального характеру, тому цивільний позов заявляти не буде. Просить призначити йому мінімально можливе покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки ОСОБА_4 продовжує допомагати їй, в тому числі використовуючи автомобіль, тому їй вкрай важливо, щоб він не був позбавлений права керування транспортними засобами.
Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_4 , суд виходить з того, що санкція ч. 2 ст. 286 КК в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення, надає суду можливість як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до обвинуваченого (альтернативне визначення).
Враховуючи обставини справи, обставини які пом`якшують покарання та відсутність обставин які обтяжують покарання, думку сторони обвинувачення – потерпілої, наведені нию доводи, ставлення обвинуваченого ОСОБА_4 до скоєного ним необережного тяжкого злочину, його характеристику та наявність постійного місця роботи, де він використовує для виконання завдань керівництва транспортний засіб, тому суд вважає можливим не застосовувати таке додаткове покарання до обвинуваченого ОСОБА_4 , та вважає таке виключними обставинами для прийняття судом такого рішення. 
Суд вважає, що таке покарання за скоєне ОСОБА_4 кримінальне правопорушення відповідатиме меті покарання, встановленій ст. 50 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Під час досудового розслідування запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.
Згідно ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Вирішуючи питання про скасування арешту майна, суд враховує наступне.
Під час досудового розслідування кримінального провадження накладено арешт на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 23.09.2025 року на автомобіль «Renault Express», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію належить ТОВ «АСТРА».
З огляду на припис ч. 4 ст. 174 КПК України суд вважає, що підлягає скасуванню арешт майна на зазначений транспортний засіб, який після набрання вироку законної сили підлягає поверненню належному власнику транспортного засобу.
Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України визначено обов`язок стягнення з обвинуваченого витрат, пов`язаних із залученням експертів, який реалізується в окремій нормі щодо їх розподілу при ухваленні вироку.
Пункт 13 ч. 1, ч. 3 ст. 368 КПК України передбачає, що суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, якщо обвинувачуються декілька осіб суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного обвинуваченого.
Відповідно до ст. 126 КПК України питання щодо процесуальних витрат вирішується судом у вироку, який підлягає обов`язковому виконанню, зокрема, в частині їх стягнення.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.
При цьому солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Також, відповідно до положень глави 8 КПК України встановлено принцип дольової відповідальності при стягненні процесуальних витрат. У тому разі, якщо винуватими буде визнано декілька осіб, суд зобов`язаний визначити, в якому розмірі повинні бути стягнуті ці витрати з кожного, враховуючи при цьому ступінь вини та майновий стан засуджених.
З огляду на викладене, керуючись ч. 2 ст. 124 КПК України, суд вважає, що підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів з боку Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України при проведенні судової експертизи, оформленої висновком експерта від 19.02.2026 за №СЕ-19/104-26/6009-ІТ у сумі 3565,60 грн. 
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення (узгоджується з правовою позицією, яка викладена 13 вересня 2023 року у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 638/4224/22, провадження № 51-2372 км 23).
Керуючись ч. 2 та 3 ст. 349 КПК України, ст.ст. 368-371, 373, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинувачені у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі, без позбавленням його права керувати транспортними засобами.
Відповідно до ст. 75,76 КК України звільнити  ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік та покласти на засудженого обов`язки, передбаченніп. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. 
Відповідно ч. 2 ст. 124 КПК України стягнути з  ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта з боку Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС Україниу розмірі 3565,60 грн. (висновок експерта від 19.02.2026 за № СЕ-19/104-26/6009-ІТ).
Скасувати арешт майна, накладений на автомобіль «Renault Express», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію належить ТОВ «АСТРА», що був накладений на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 23.09.2025 року .
У відповідності зі ст. 100 КПК України, після набрання вироку законної сили, автомобіль «Renault Express», реєстраційний номер НОМЕР_1 , - повернути належному власнику транспортного засобу; медичну карту стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - повернути відповідному медичному закладу.
На вирок обвинувачений, захисник, прокурор, потерпіла можуть подати апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.
Учаснику судового провадження - потерпілій, яка не була присутня при проголошенні резолютивної частини вироку, - копію повного тексту вироку направити не пізніше наступного дня після ухвалення вироку (ч. 7 ст. 376 КПК), та він може подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії вироку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра.

Головуючий суддя: ОСОБА_1 

28.04.2026