КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9551/2026
Справа № 756/2068/26

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

17 червня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Ткач М.М. в м. Київ 03 березня 2026 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 про встановлення факту недостовірності поширеної інформації та її спростування,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У січні 2026 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з даною заявою, просив встановити факт недостовірності та спростувати наступну інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_3/Незалежного антикорупційного проекту « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а саме фактичні твердження: «ІНФОРМАЦІЯ_4» - заголовок публікації; «ІНФОРМАЦІЯ_6» - перший абзац публікації.
Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті Незалежного антикорупційного проекту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » вийшла новина під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», у якій стверджується про те, що Бюро економічної безпеки викрило фірми експортера зерна ОСОБА_3 у махінаціях з податками - як підсумок всієї новини. Частина новини - матеріал, який взято із ухвал в ЄДРСР. При цьому у публікації робиться категоричне твердження про те, що ІНФОРМАЦІЯ_6. Тобто автор публікації за відсутності вироку, що набрав законної сили, стверджує, що група компаній «Гранова Україна» ухиляється від сплати податків, при цьому ці компанії приписуються пану ОСОБА_3 . Заявник категорично заперечує достовірність викладеної в публікації інформації та вважає, що зміст публікації є маніпулятивним і таким, що не відповідає дійсності, оскільки формує у читача хибну думку про причетність заявника до протиправних схем та кримінальних правопорушень.
Вказував, що заявником було вчинено всі можливі дії, спрямовані на встановлення власника веб-сайту «ІНФОРМАЦІЯ_2», а тому є підстави для відкриття провадження у справі. Станом на день подачі даної заяви інформації про власника веб-сайту не було отримано, вичерпані всі можливості для встановлення його особи, відтак пред`явлення позову є неможливим і єдиним доступним варіантом захисту порушеного права заявника відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 277 ЦК України є звернення із заявою про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування в порядку окремого провадження. 

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2026 року у відкритті провадження відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд першої інстанції помилково застосував ч. 4 ст. 315 ЦПК України, спір про право можливий лише за наявності належного відповідача. У даній справі відповідача встановити неможливо, що є прямою підставою для розгляду справи в окремому провадженні (ч. 4 ст. 277 ЦК України). 
Пояснював, що заявником було надано вичерпні докази вжиття всіх можливих заходів для ідентифікації власника сайту «ІНФОРМАЦІЯ_2», а саме: 
- національний рівень: запити до Нацради з питань телебачення і радіомовлення, на які було надано відповідь про відсутність реєстрації медіа;
- фактична адреса: спроба листування та перевірка адреси в БЦ «Леонардо», за наслідками якої встановлено, що редакція там не знаходиться, договір оренди відсутній;
- технічний рівень (whois): отримано довідку ТОВ «ВЕБ-ФІКС», яка підтверджує, що реєстратором є нідерландська компанія Realtime Register B.V., хостинг-провайдером - американський Vultr Holdings LLC, реселером - литовська UAB Dominant Plius;
- міжнародний рівень: направлено запити до іноземних провайдерів, проте відповіді не було отримано. Вочевидь, запити і не було б задоволено через законодавство ЄС про захист даних (GDPR) та США без запиту правоохоронних органів.
Насамперед при встановленні власника веб-сайту заявник керувався наданою інформацією, яка була отримана з довідки з відомостями про власника веб-сайту (вебсторінки), реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення № 7/2026-Д від 15 січня 2026 року, виданої ТОВ «Центр компетенції з формування доказів у мережі Інтернет «ВЕБ-ФІКС», і направляв листи до реєстратора доменного імені, реселера та хостинг-провайдера, які залишились без відповіді. 
Звертав увагу на те, чому заявник не ініціював процедуру звернення із судовим дорученням до компетентних органів іноземних держав, про що вказував суд першої інстанції в оскаржуваній постанові. По-перше, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що саме суд має звернутися із судовим дорученням до компетентних органів іноземних держав, і враховуючи положення ч. 2 ст. 294 ЦПК України, саме на суд покладено тягар витребування необхідної йому інформації шляхом звернення з відповідним судовим дорученням.
По-друге, судове доручення є тривалою процедурою, а тому заявник не може чекати протягом місяців вирішення питання про відкриття провадження в справі, адже це є порушенням розгляду справи протягом розумного строку.
По-третє, суд першої інстанції не позбавлений обов`язку залишити заяву без розгляду після відкриття провадження у справі, якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи. На стадії відкриття провадження без встановлення власника веб-сайту твердження суду про наявність спору про право, який може бути вирішений лише в порядку позовного провадження, є передчасним та необґрунтованим висновком. Суд зобов`язаний, використовуючи весь доступний процесуальний інструментарій, витребувати необхідні для цього докази, а не обмежуватися припущеннями і позбавляти заявника права на судовий захист, адже заявник не має необхідних інструментів для встановлення власника веб-сайту та звернення до суду з позовною заявою.
Вказував, що висновок суду першої інстанції про те, що заявник не вичерпав можливості, є припущенням, яке спростовується матеріалами справи. Приватна особа не має повноважень примусити іноземних суб`єктів (Німеччина, Нідерланди, Литва) розкрити персональні дані.
Заявник продемонстрував, що вжив всіх достатніх і необхідних заходів, які може вжити обачна і розумна людина, для встановлення власника веб-сайту. Посилання суду, що це можливо здійснити шляхом витребування інформації у спосіб, передбачений чинним законодавством, є покладенням надмірного тягаря на заявника і перекладання повноважень суду, передбачених ч. 2 ст. 294 ЦПК України. В окремому провадженні правила змагальності не діють, а тому суд має бути більш активним. Суд першої інстанції не позбавлений можливості витребувати своєю ухвалою інформацію про власника веб-сайту у реєстратора доменного імені, реселера та хостинг-провайдера, проте всупереч ч. 2 ст. 294 ЦПК України цього не було зроблено.
На спростування твердження суду першої інстанції, що автором статті, яку заявник просить визнати недостовірною і спростувати, є ОСОБА_5 , а тому вбачається спір про право і можливо позов пред`явити до автора статті, вказував, що загальновідомим є той факт, що « ОСОБА_5 » є історичною постаттю, у Вікіпедії його особа описана так: «державний, політичний та військовий діяч Московського князівства у ХVІ ст., один із керівників та символів Опричнини, одна з найстрашніших та найкривавіших постатей світової історії». Очевидним є те, що автор новини використовує псевдонім і встановити його особу не вбачається можливим. Визначати зацікавлену особу під іменем персонажа московської історіографії не є розумним.
Щодо допущених судом першої інстанції процесуальних порушень, вказував, що ухвалою від 18 лютого 2026 року заяву було залишено без руху. Заявник виконав вимоги суду та надав заяву про усунення недоліків з додатковими поясненнями та доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач усунув недоліки, заява вважається поданою. Натомість суд, отримавши відповідну заяву про усунення недоліків, постановив ухвалу про відмову у відкритті, що суперечить логіці цивільного процесу.
Вказував, що на стадії відкриття провадження у справі не вбачалось жодного спору про право, суд формально обмежився формулюванням про наявність спору про право, проте жодних посилань, які б на це вказували, в оскаржуваній ухвалі не міститься. 
Саме таку правову позицію сформував Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 504/4099/16-ц, яка була прийнята в справі за заявою про встановлення факту недостовірної інформації, яка була розповсюджена через ІНФОРМАЦІЯ_3. Показовим є те, що під час розгляду цієї справи власників сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 встановити не вдалось, і як визначив Верховний Суд, відсутність відомостей про особу, яка поширила недостовірну інформацію, саме і є підставою для розгляду заяви про встановлення факту недостовірності інформації у порядку окремого провадження. 
Іншим проявом порушення норм процесуального права є те, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження вказав на достатність/недостатність обсягу долучених до заяви доказів, що є неприпустимим на стадії відкриття провадження в справі, що підтверджується усталеною практикою Верховного Суду з цього питання (постанова від 21 квітня 2023 року у справі № 911/1721/22).
Щодо наявності неправильного застосування норм матеріального права, вказував, що суд першої інстанції застосував ч. 4 ст. 277 ЦК України без вищевикладеного правового висновку Верховного Суду, який міститься в постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 504/4099/16-ц.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що в січні 2026 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з даною заявою, в якій просив встановити факт недостовірності та спростувати наступну інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_3/Незалежного антикорупційного проекту « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а саме фактичні твердження: «ІНФОРМАЦІЯ_4» - заголовок публікації; «ІНФОРМАЦІЯ_6» - перший абзац публікації.
Вказував, що для встановлення власника веб-сайту Незалежного антикорупційного проекту « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ним були вчинені наступні дії.
29 грудня 2025 року було направлено адвокатський запит до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення з метою з`ясування реєстрації «Незалежний антикорупційний проект «ІНФОРМАЦІЯ_2», який має власний веб-сайт за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3/, у Реєстрі суб`єктів медіа та інформації про нього, чи надходила від такого суб`єкта до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення заява про реєстрацію у сфері медіа.
30 грудня 2025 року було отримано відповідь Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення на адвокатський запит, в якій вказано, що станом на 30 грудня 2025 року в Реєстрі суб`єктів медіа відсутні відомості про суб`єкта у сфері медіа «Незалежний антикорупційний проект «ІНФОРМАЦІЯ_2», станом на 30 грудня 2025 року до Національної ради не надходили документи на реєстрацію такого суб`єкта з доменним ім`ям ІНФОРМАЦІЯ_3.
На веб-сайті Незалежного антикорупційного проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2» зазначено зв`язок з редакцією, а саме електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_7, номери телефонів НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та адреса м. Київ, вул. Б.Хмельницького 17 БЦ «Леонардо». 
29 грудня 2025 року електронною поштою було направлено адвокатський запит до Незалежного антикорупційного проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2» з метою з`ясування інформації про власника веб-сайту (повне найменування, код ЄДРПОУ). Станом на день подачі заяви відповіді на адвокатський запит не отримано. 
Повідомляв суд, що в рамках інших справ, пов`язаних з поширенням недостовірної інформації про пана ОСОБА_6 антикорупційним проектом «ІНФОРМАЦІЯ_2» вже направлялися засобами поштового зв`язку цінним листом адвокатські запити аналогічного змісту на адресу, зазначену на веб-сайті Незалежного антикорупційного проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2», проте зазначені листи повертались в зв`язку із з закінченням терміну зберігання, а тому вважав, що направлення адвокатського запиту на електронну пошту є достатнім, щоб не направляти знову адвокатський запит засобами поштового зв`язку. 
В рамках інших справ, пов`язаних з поширенням недостовірної інформації про пана ОСОБА_6 антикорупційним проектом «ІНФОРМАЦІЯ_2» 21 липня 2025 року електронною поштою було направлено адвокатський запит до ТОВ «Квінн Пропертіз Юкрейн», яке є власником будівлі, адресу якої вказано на веб-сайті Незалежного антикорупційного проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2» з метою з`ясування інформації про особу, яка можливо уклала договір оренди з ТОВ «Квінн Пропертіз Юкрейн» і яка має відношення до Незалежного антикорупційного проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2». 04 серпня 2025 року було отримано відповідь, в якій вказано, що ТОВ «Квінн Пропертіз Юкрейн» не укладало договір оренди приміщення з фізичною особою, ФОП чи юридичною особою, що має відношення до Незалежного антикорупційного проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2», який має власний веб-сайт ІНФОРМАЦІЯ_3, номери телефонів НОМЕР_3, електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_7 і вказує адресу АДРЕСА_1 БЦ «Леонардо» як своє місцезнаходження.
15 січня 2026 року було отримано довідку з відомостями про власника веб-сайту (веб-сторінки), реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення № 6/2026-Д від 15 січня 2026 року, в якій вказано: реєстратор доменного імені «ІНФОРМАЦІЯ_2» - компанія Realtime Register, Нідерланди, реселер (посередник реєстратора) - UAB Dominant Plius, Литва, інформація про реєстранта доменного імені в службі WHOIS - відсутня (відомості скриті), хостинг-провайдер для вебсайту «ІНФОРМАЦІЯ_2» - компанія Vultr Holdings LLC, США. 
У вищезазначеній довідці вказано, що на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_3 розміщені наступні ідентифікатори - адреса м. Київ, вул. Б.Хмельницького 17 БЦ «Леонардо», телефони НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , електронна пошта ІНФОРМАЦІЯ_7, які не дають можливості встановити власника веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 а також те, що доменне ім`я «ІНФОРМАЦІЯ_2» зареєстровано в публічному домені .media, що не належить до українського сегменту мережі Інтернет, реєстратор доменного імені та хостинг-провайдер є іноземними суб`єктами. 
Ним було направлено листи до реєстратора доменного імені, реселера та хостинга провайдера для веб-сайту «ІНФОРМАЦІЯ_2» з вимогою надати інформацію про реєстранта доменного імені, проте станом на момент подачі заяви відповіді не надійшло.

На підтвердження зазначених обставин до заяви ОСОБА_1 додано (у копіях) відповідь Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення на адвокатський запит від 30 грудня 2025 року, адвокатський запит до Незалежного антикорупційного проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2» та докази його направлення, докази направлення листа з описом вкладення до Незалежного антикорупційного проекту «ІНФОРМАЦІЯ_2» та докази повернення, відповідь на адвокатський запит від ТОВ «Квінн Пропертіз Юкрейн» від 04 серпня 2025 року, довідка з відомостями про власника веб-сайту (веб-сторінки), реєстранта доменного імені або інформацією про його встановлення № 7/2026-Д від 15 січня 2026 року, листи до реєстратора доменного імені Realtime Register, хостинг-провайдера Vultr Holdings LLC, реселера UAB Dominant Plius з перекладом на українську та доказом надсилання.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18 лютого 2026 року заяву було залишено без руху, серед іншого зазначено, що при вирішенні питання щодо розгляду даної заяви в порядку окремого провадження, ключовим питанням є з`ясування можливості встановити осіб, які поширили, на думку заявника, недостовірну інформацію. Представник заявника вказує, що заявник вичерпав усі можливості встановлення та визначення належних відповідачів.
Так, відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, в Україні визнано компетентність Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», акредитованого Об`єднанням підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (як адміністратором системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет), у здійсненні функцій з надання даних про власників тих чи інших веб-сайтів, який уповноважений у проведенні фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, а також видачі довідок з відомостями про власників веб-сайтів або інформації про їх встановлення.
Враховуючи викладене, суд вважав, що для вирішення питання відкриття провадження, заявник повинен подати до суду докази того, що особу власника веб-сайта неможливо ідентифікувати, а ненадання відповідних доказів є також підставою для залишення заяви без руху.
Таким чином, суд в ухвалі від 18 лютого 2026 року дійшов висновку, що заявником не вичерпані всі можливості встановлення особи власника веб-сайта.

До заяви про усунення недоліків, яка надійшла до суду 26 лютого 2026 року, заявником долучено копію листа ТОВ «Центр компетенції з формування доказів у мережі Інтернет «ВЕБ-ФІКС» від 11 листопада 2025 року, згідно якої товариство є єдиним суб`єктом, яке з грудня 2024 року надає послуги з використанням онлайн-сервісу «WEB-FIX» щодо видачі звітів за результатами проведеної фіксації та дослідження змісту вебсторінок у мережі Інтернет, а також довідок із відомостями про власників вебсайтів (вебсторінок), реєстрантів доменних імен або інформацією про їх встановлення. До цього надання послуг із застосуванням онлайн-сервісу «WEB-FIX» здійснювалось в якості експериментального проекту на базі тимчасового статутного об`єднання Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» (УЦПНА): департаментом «Центр компетенції» УЦПНА (квітень 2016 року - травень 2019 року) та Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» УЦПНА (травень 2019 року - грудень 2024 року) (а. с. 155).
Усуваючи недоліки заяви, представник заявника ОСОБА_2 стверджував, що зробив зі свого боку все можливе, щоб отримати інформацію про власника веб-сайту.

В оскаржуваній ухвалі від 03 березня 2026 року суд першої інстанції зазначив, що враховуючи знеособленість даних про реєстранта доменного імені в службі WHOIS, а також те, що це доменне ім`я ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано в публічному домені, що не належить до українського сегменту мережі Інтернет, реєстратор доменного імені та хостинг-провайдер є іноземними суб`єктами, з метою встановлення власника вебсайту можливо витребувати відповідно до законодавства дані про реєстранта доменного імені та/або реселера (посередника реєстратора доменного імені), дані про отримувача послуг хостингу щодо розміщення програмного забезпечення вебсайту, дані про володільця облікового запису, що використовується для розміщення вебсайту, у тому числі у судовому порядку, про що прямо зазначено у відповідній довідці ТОВ «Центр компетенції з формування доказів у мережі Інтернет «Веб-Фікс».
Суд першої інстанції послався на положення ст. 498 ЦПК України, якою передбачено, що у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вилучити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Як вказав суд першої інстанції, своїм правом отримати необхідний доказ у вищезазначеному порядку заявник не скористався.
Також суд першої інстанції зі змісту викладеної на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_3/ інформації, яку заявник просить визнати недостовірною і спростувати, встановив, що автором статті від ІНФОРМАЦІЯ_8 року є ОСОБА_5 .

Згідно ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відмовляючи у відкритті провадження ухвалою від 03 березня 2026 року з підстав, передбачених ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що із поданої заявником заяви про встановлення факту розповсюдження недостовірної інформації та її спростування, а також матеріалів доданих до неї, вбачається спір про право між заявником та власником вебсайту, автором статті, особи яких можливо встановити, витребувавши відповідні відомості, вказана вимога не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а даний спір може бути вирішено шляхом подачі позовної заяви в порядку позовного провадження до суду відповідно до положень ст. 27, 175, 177 ЦПК України.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, враховуючи наступне.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засади судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium) від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» (Hoffmann v. Germany) від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Частиною сьомою статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У судовому порядку встановлюються такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що інформація, поширена в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_1 на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_3/Незалежного антикорупційного проекту « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а саме фактичні твердження: «ІНФОРМАЦІЯ_4» - заголовок публікації; «ІНФОРМАЦІЯ_6» - перший абзац публікації, є недостовірною та спростуванням зазначеної інформації.

У постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 369/627/23, провадження № 61-1875св24, з посиланням на пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», роз`яснено, якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 439/1469/15-ц (провадження № 61-5189св18) вказано, що: «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зазначено, що:
«належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власник вебсайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу.
Відповідно до частини одинадцятої статті 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власники вебсайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних вебсайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника вебсайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника вебсайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника вебсайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на вебсайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника вебсайту, передбачену пунктом «в» цієї частини».

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 504/4099/16-ц (провадження № 61-11424сво23), на яку містяться посилання в апеляційній скарзі, зазначено, що відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК України судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК України. У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома.
Відсутність відомостей про особу, яка поширила недостовірну інформацію, саме і є підставою для розгляду заяви про встановлення факту недостовірності інформації у порядку окремого провадження за правилами, визначеними розділом IV ЦПК України. Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження особа, яка поширила інформацію, щодо якої виник спір, стане відома, то суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суд першої інстанції у порушення вимог наведених вище норм процесуального права не дав належної правової оцінки доводам заявника про те, що йому не вдалося встановити власника сайту, на якому була розповсюджена інформація, яку він вважає недостовірною та такою, що підлягає спростуванню.
Зазначаючи, що заявник не ініціював процедуру звернення із судовим дорученням до компетентних органів іноземних держав в порядку ст. 498 ЦПК України, суд першої інстанції залишив поза увагою, що згідно положень цієї статті не фізична особа, провадження у справі за заявою якої навіть не відкрите і яка не має будь-якого процесуального статусу, а саме суд наділений повноваженнями звернутися із судовим дорученням до компетентних органів іноземних держав, і враховуючи положення ч. 2 ст. 294 ЦПК України, саме на суд покладено процесуальний обов`язок витребувати необхідну для встановлення обставин справи інформацію шляхом звернення з відповідним судовим дорученням.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 294 ЦПК України, яка регулює порядок розгляду справ окремого провадження, з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Отже, висновки суду першої інстанції в цій частині не ґрунтуються на положеннях процесуального права.

Стверджуючи, що зі змісту викладеної на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_3/ інформації, яку заявник просить визнати недостовірною і спростувати, автором статті від ІНФОРМАЦІЯ_8 року є ОСОБА_5 , суд першої інстанції не врахував, що « ОСОБА_5 » є історичною постаттю московської історіографії ХVІ століття, відтак очевидним є те, що автор новини використовує псевдонім і встановити його особу не вбачається можливим.

Констатуючи, що із поданої заявником заяви про встановлення факту розповсюдження недостовірної інформації та її спростування, а також матеріалів доданих до неї, вбачається спір про право між заявником та власником вебсайту, автором статті, суд першої інстанції в своїй ухвалі не зазначив, між ким саме існує спір, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 636/1324/16-ц (провадження № 14-225цс18), та постановах Верховного Суду: від 23 грудня 2019 року у справі № 175/423/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 202/6418/18, від 28 вересня 2022 року у справі № 139/122/14-ц, від 04 січня 2023 року у справі № 198/99/15-ц, від 14 листопада 2024 року у справі № 352/2129/23, від 12 січня 2026 року у справі № 127/35277/24, від 11 лютого 2026 року у справі № 754/4808/25.

Будь-яких інших дій, які, на думку суду першої інстанції, заявнику слід було вчинити для встановлення власника сайту, та інших підстав, чому заяву ОСОБА_1 не може бути розглянуто в порядку окремого провадження, суд першої інстанції не вказав.

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відкриття провадження у справі є передчасними та помилковими.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена з невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, та з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О. 

Яворський М.А.