н\п 2/490/771/2026 Справа № 490/7735/25

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє її представник - адвокат Ксенжик К.В., звернулася до суду з даним позовом в якому просиласкасувати обтяження та арешт нерухомого ОСОБА_2 , накладений Центральним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.  
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , та 76/100 часток житлового будинку АДРЕСА_2 . Для оформлення спадщини позивачка звернулася приватного нотаріуса ММНО Сидоренко Л.М. та завела спадкову справу після смерті її чоловіка. Тобто, фактично позивачка своєчасно прийняла спадщину після смерті її чоловіка, але як прийшов строк видачі свідоцтва про право на спадщину за законом приватним нотаріусом їй було повідомлено, що вона не має можливості видати право власності в порядку спадкування оскільки за померлим наявні обтяження, при цьому щодо існування даних обтяжень позивачці не було відомо.
Представник позивачка зазначає, що підставою для першого обтяження стала постанова Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Підставою для другого обтяження стало постанова державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ. 
При цьому, сторона позивачки вказує, що в реєстрі боржників відсутня інформація щодо боржника ОСОБА_2 ідн. код - НОМЕР_1 . На запит адвоката Ксенжика К.В. від 03.09.2025 року Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) повідомив, що станом на 05.09.2025 року виконавчих проваджень де боржником визначено ОСОБА_2 PHOKПП НОМЕР_1 на виконанні у Відділі не перебуває.
Сторона позивачки зазначає, що арешт на спадкове майно було накладено органом виконавчої служби у 2013 році, на даний час виконавче провадження завершено, однак, арешт, накладений на майно боржника, знято не було. На даний час відсутні будь-які стягнення за виконавчими документами з померлого чоловіка позивачки. На теперішній час наявність цих обтяжень перешкоджає позивачці в оформленні спадщини, що відкрилась після смерті її чоловіка.
Виходячи з викладеного вище, представник позивачки стверджує, що на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на спадкове майно, порушується право позивачки на отримання спадщини, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися спадковим майном, підстав для продовження обтяження на майно не має, а тому право позивачки підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб шляхом зняття арешту зі спадкового майна.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2025 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.
Ухвалою від 22.09.2025 року суддею Черенковою Н.П. відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.
Розпорядженням керівника апарату суду від 09.02.2026 року було призначено повторний автоматизований розподіл справи, у зв`язку з поданням суддею Черенковою Н.П. заяви про відставку та відрахування її зі штату суду.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
11.02.2026 року матеріали справи передано судді Саламатіну О.В.
Ухвалою судді від 16.02.2026 року прийнято до свого провадження цивільну справу №490/7735/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування арешту майна, постановлено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження призначено проведення підготовчого засідання.
Ухвалою суду від 25.03.2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.
Позивачка в судове засідання не з`явилася, від її представника – адвоката Ксенжика К.В. надійшла заява, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив справу розглядати за відсутності позивачки та її представника.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи міститься заява представниці Центрального ВДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) Лемещенко А.П. від 09.10.2025 року (Вх. №34002/25), в якій просила розглядати справу за відсутності представника відділу. Правом на подання відзиву чи заперечень проти позову сторона відповідача не скористалася.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).
За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін викладені ними в документах по суті справи та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 належали на праві власності: 
- квартира АДРЕСА_1 , на підставі Договору №1901 купівлі-продажу нерухомого майна від 29.11.2000 року. Право власності зареєстровано в Миколаївськом МБТІ 01.12.2000 року за реєстр. №189899;
- 76/100 частка будинка АДРЕСА_2 , на підставі Договору дарування частини житлового будинку від 21.04.2005 року. Право власності зареєстровано в Миколаївському МБТІ 30.02.2005 року за реєстр. №17197.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 (актовий запис №3606).
Після смерті ОСОБА_2 приватним нотаріусом Сидоренко Л.М. 30.04.2020 року заведено спадкову справу №4/2020, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №60091983 від 30.04.2020 року.
Спадкоємицею першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 є позивачка ОСОБА_1 , яка є його дружиною, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 (актовий запис №60).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на майно ОСОБА_2 накладено арешт, а саме:
- 29.04.2010 року реєстратором Миколаївської філії ДП «Інформаційний центр Міністерства юстиції України» накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі постанови державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ Шардіна В.О. №18955025 від 26.04.2010 року (реєстраційний номер обтяження 9784716);
- 02.07.2013 року рішенням державного реєстратора Миколаївського міського управління юстиції Рябець Є.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:3556829 від 02.07.2013 р., накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №38525994, виданої 20.06.2013 року Центральним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (номер запису про обтяження: 1477535 (спеціальний розділ)). 
05.09.2025 року за №129854 Центральним відділом державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надано відповідь на адвокатський запит, в якій головним державним виконавцем Лемещенко А. повідомлено наступну інформацію
Згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження, згідно журналів обліку виконавчих проваджень переданих державному виконавцеві, журналів реєстрації загальної вхідної кореспонденції, журналів реєстрації вхідних документів про відкриття виконавчого провадження також в ході моніторингу автоматизованої системи виконавчого провадження, а саме розділу «Пошук ВП/ВД», «Пошук ВП/ВД (спецрозділ)», «Пошук ВП/ВД (архів)» встановлено, що станом на 05.09.2025 виконавчих проваджень де боржником визначено ОСОБА_2 , PHOKПП НОМЕР_1 на виконанні у Відділі не перебуває. 
Додатково повідомлено, що в разі якщо з моменту завершення виконавчих проваджень пройшло більше трьох років, надати копії матеріалів виконавчих проваджень не виявлясться можливим, оскільки такі провадження згідно з пунктом 1-2 Розділу 11 «Правил ведения діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», затвердженого наказом Міністерства юстицfі України від 07.06.2017 № 1829/5, знищені у зв`язку з закінченням терміну архівного зберігання.
За змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Підпунктами 4.15. та 4.18. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністра юстиції України за №296/5 від 22.02.2012, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.
Ураховуючи, що приватним нотаріусом відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом з підстав наявності заборони відчуження на спадкове майно, позивачка набула право звернення до суду з позовом, як спадкоємиця померлого власника арештованого майна.
З аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту вбачається, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ від 21.04.1999, який був чинний на момент відповідних правовідносин, у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. У разі, якщо у виконавчому провадженні декадним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-УІІІ від 02.06.2016, у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини встановлені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15 березня 2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.
Згідно з ст. 59 зазначеного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Отже, позов про зняття арешту з майна боржника може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Судом встановлено, що позивачка є спадкоємицею на нерухоме майно, на яке накладено арешт.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Через накладений арешт на майно та заборону його відчуження, що належить чоловіку позивачці на праві власності, остання не може реалізувати свої права та інтереси при оформлені спадщини, а наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту та заборони на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнової претензії з боку стягувачів, порушують її права та інтереси щодо володіння майном в розумінні ст.41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», а також глави 23 Розділу І Цивільного Кодексу України.
Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 (справа № №2-356/12), зокрема, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України) Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним ( справа №161/14034/20 від 03.11.2021, справа №645/6694/15 від 22.12.2021, справа №463/5896/14-ц від 10.04.2019).
У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачка в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивачки та необхідність захисту її права шляхом зняття такого арешту, оскільки позовні вимоги відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.
При цьому суд враховує, що скасувати арешт в іншому порядку неможливо, оскільки виконавче провадження, під час якого накладено арешт, знищено за закінченням строків зберігання. Отже державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку.
Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на вступ у спадщину, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивачки неможливо.
Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").
Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 223, 259, 264, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про скасування арешту майна – задовольнити.
Зняти арешт та заборону відчуження з нерухомого майна, належного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме:
1. Скасувати арешт та заборону відчуження з нерухомого майна, належного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , накладений 29.04.2010 року реєстратором Миколаївської філії ДП «Інформаційний центр Міністерства юстиції України», на підставі постанови державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ Шардіна В.О. №18955025 від 26.04.2010 року (реєстраційний номер обтяження 9784716);
2. Скасувати арешт та заборону відчуження з нерухомого майна, належного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , накладений 02.07.2013 року рішенням державного реєстратора Миколаївського міського управління юстиції Рябець Є.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:3556829 від 02.07.2013 р., на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №38525994, виданої 20.06.2013 року Центральним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (номер запису про обтяження: 1477535 (спеціальний розділ)). 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя         О.В. Саламатін