Справа № 132/285/26
Провадження № 2/132/624/26 
РІШЕННЯ 
Іменем України

"18" травня 2026 р. місто КАЛИНІВКА

Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді – СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання – РИБАК І.Ю., за участі: представника позивача ОСОБА_1 – адвоката ВАРЧУКА В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області, цивільну справу № 132/285/26 за позовом ОСОБА_1 до Калинівської міської ради Вінницької області про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:
27.01.2026 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із вказаним позов, в якому просить: 1) встановити юридичний факт того, що ОСОБА_2 , на ім`я якої був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) за серією РН № 983189, та ОСОБА_3 , відомості про смерть якої внесено до актового запису № 14 від 17.06.1996 року, є однією і тією ж особою; 2) встановити юридичний факт прийняття ним спадщини у вигляді права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СВК «Родина», розміром 2,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), та належало ОСОБА_2 згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) за серією РН № 983189, виданого на підставі рішення Калинівської районної державної адміністрації від 27.03.2000 року № 138, в порядку спадкування за законом після смерті тітки ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Панасівка Калинівського району Вінницької області; визнати за ним право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СВК «Родина», розміром 2,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), та належало ОСОБА_2 згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) за серією РН № 983189, виданого на підставі рішення Калинівської районної державної адміністрації від 27.03.2000 року № 138, в порядку спадкування за законом після смерті тітки ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Панасівка Калинівського району Вінницької області. В обґрунтування цих вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка ОСОБА_3 , після смерті якої залишилось спадкове майно, зокрема у вигляді права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СВК «Родина», розміром 2,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), та належало померлій згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) за серією РН № 983189, виданого на підставі рішення Калинівської районної державної адміністрації від 27.03.2000 року № 138. Він, як спадкоємець за законом, фактично прийняв спадщину, оскільки проживав біля неї, доглядав її, здійснив поховання після смерті, та вступив в управління і володіння спадковим майном. Оскільки звернутись до нотаріальної контори з метою оформлення права на спадкове майно, він позбавлений можливості через відсутність оригіналів документів та допущеної органом ДРАЦС помилки в написанні імені спадкодавця, а тому вимушений звернутися до суду із вказаним позовом.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2026 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В.
Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 29.01.2026 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 03.03.2026 року, витребувано з Вінницького нотаріального архіву Вінницької області копію спадкової справи на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
05.05.2026 року до Калинівського районного суду Вінницької області з Державного нотаріального архіву Вінницької області надійшла копія спадкової справи № 41/97 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Згідно ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 05.05.2026 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 
Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явився, залучив до участі у справі в якості свого представника – адвоката Варчука Вадима Валерійовича (ордер на надання правничої допомоги серії АВ № 1268331, виданий 27.01.2026 року на підставі договору про надання правничої допомоги № 48 від 29.12.2025 року), який в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.
Відповідач – представник Калинівської міської ради Вінницької області за довіреністю Трохименко Микола Валерійович до суду не з`явився, подав відзив на позовну заяву, згідно якого просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнає.
Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступних висновків. 
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Панасівка Калинівського району Вінницької області померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 17.06.1996 року Глинською сільською радою Калинівського району Вінницької області, яке наявне в матеріалах витребуваної судом спадкової справи № 41/97.
За життя ОСОБА_3 склала заповіт, який був посвідчений 27.06.1984 року виконавчим комітетом Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області за реєстровим номером 10, копія якого наявна в матеріалах витребуваної судом спадкової справи № 41/97, згідно якого, заповіла належний їй житловий будинок та все домоволодіння, яке знаходиться в селі Панасівка Калинівського району Вінницької області, своїй дочці ОСОБА_4 .
Як свідчить довідка № 116, яка видана 07.02.1997 року виконавчим комітетом Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області, та наявна в матеріалах витребуваної судом спадкової справи № 41/97, спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла її дочка ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 звернулась 10.02.1997 року до Козятинської державної нотаріальної контори Вінницької області із заявою про прийняття спадщини, залишеної після смерті матері ОСОБА_3 , яка наявна в матеріалах витребуваної судом спадкової справи № 41/97.
10.02.1997 року державний нотаріус Козятинської державної нотаріальної контори Вінницької області Палагутіна В.О. за реєстровим номером 65 видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, копія якого наявна в матеріалах витребуваної судом спадкової справи № 41/97, згідно якого, ОСОБА_4 успадкувала після смерті матері ОСОБА_3 жилий будинок АДРЕСА_1 .
Не дивлячись на зазначене, 27.01.2026 року до Калинівського районного суду Вінницької області із вказаним позовом звернувся ОСОБА_1 який стверджує, що саме він фактично прийняв спадщину після смерті тітки ОСОБА_5 , на підтвердження чого в якості доказів надав суду:
довідку № 10-02-12/12, видану 14.01.2026 року Глинським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області, згідно якої, ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала по день своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Відомості про інших зареєстрованих осіб відсутні;
довідку № 10-02-12/11, видану 14.01.2026 року Глинським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області, згідно якої, ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_2 , з якою проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , на день її смерті. За життя тітки, постійно доглядав її, а після смерті здійснив поховання, доглядає за могилою;
заяву ОСОБА_6 , яка посвідчена 14.01.2026 року старостою Глинського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області Боримським О., згідно якої, ОСОБА_1 , який є племінником ОСОБА_2 , проживав біля неї без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , до дня її смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , доглядав її, допомагав по господарству, здійснив її поховання, доглядає за могилою;
заяву ОСОБА_7 , яка посвідчена 14.01.2026 року старостою Глинського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області Боримським О., згідно якої, ОСОБА_1 , який є племінником ОСОБА_2 , проживав біля неї без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , до дня її смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , доглядав її, допомагав по господарству, здійснив її поховання, доглядає за могилою.
До вищенаданих позивачем ОСОБА_1 доказів суд відноситься критично та їх не приймає до уваги з наступних підстав.
Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
У частині першій та другій статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.
У постанові Верховного Суду України від 06 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12 зроблено висновок, що «відповідно до ст.ст.524, 529 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст.ст.549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст.ст.528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину».
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Враховуючи встановлені у даній справі обставини, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено факту постійного проживання з ОСОБА_3 на момент її смерті, та факту його фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, а отже не доведено право на спадкування. 
Як встановлено з матеріалів витребуваної судом спадкової справи № 41/97, спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла її дочка ОСОБА_4 , яка вступила в управління та володіння спадковим майном. 
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За статтею 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Стосовно довідки № 10-02-12/12, виданої 14.01.2026 року Глинським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області, згідно якої, ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала по день своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Відомості про інших зареєстрованих осіб відсутні, а також довідки № 10-02-12/11, виданої 14.01.2026 року Глинським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області, згідно якої, ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_2 , з якою проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , на день її смерті. За життя тітки, постійно доглядав її, а після смерті здійснив поховання, доглядає за могилою, то суд їх не бере до уваги, оскільки в цих довідках взагалі не зазначено на підставі яких саме джерел інформації наведені в них обставини встановлені особою, яка видала відповідні довідки.
Щодо заяви ОСОБА_6 , яка посвідчена 14.01.2026 року старостою Глинського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області Боримським О., згідно якої, ОСОБА_1 , який є племінником ОСОБА_2 , проживав біля неї без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , до дня її смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , доглядав її, допомагав по господарству, здійснив її поховання, доглядає за могилою, а також заяви ОСОБА_7 , яка посвідчена 14.01.2026 року старостою Глинського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області Боримським О., згідно якої, ОСОБА_1 , який є племінником ОСОБА_2 , проживав біля неї без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , до дня її смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , доглядав її, допомагав по господарству, здійснив її поховання, доглядає за могилою, то суд їх не враховує, оскільки вказані особи надаючи ці підтвердження не попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а позивач про їх допит в суді питання не ставив.
Слід зауважити, що зазначені у наданих позивачем довідках та заявах обставини спростовуються документами, наявними в матеріалах витребуваної судом спадкової справи № 41/9.
Окрім цього, для встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на день його смерті та факту фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, недостатньо лише показань свідків та довідок органу місцевого самоврядування.
Відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 983189, виданого на підставі рішення Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 27.03.2000 року за № 138, ОСОБА_2 належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СВК «Родина», розміром 2,23 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Вартість земельної частки (паю) становить 9385грн.
Згідно листа-відповіді заступника міського голови Калинівської міської ради Вінницької області Кособуцького В. від 19.01.2026 року № 03-07/84, земельна ділянка (земельна частка (пай)), яку отримала ОСОБА_2 відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) за серією РН № 983189, має номер 360. На даний час земельна ділянка перебуває в оренді відповідно до договору оренди землі від 19.11.2024 року № 81, укладеного між Калинівською міською радою Вінницької області та Фермерським господарством «Арго-Лом». Дана земельна ділянка має кадастровий номер 0521680600:04:001:0712.
З наявного витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9913410602026 від 19.01.2026 року слідує, що земельна ділянка площею 1,9709 гектарів, яка розташована на території Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521680600:04:001:0712, на праві власності належить Калинівській міській раді Вінницької області на підставі закону (пункт 3 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель»), яка її передала в оренду Фермерському господарству «Агро-Лом». 
За положеннями статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом, позивач ОСОБА_1 визначив відповідачем у справі Калинівську міську раду Вінницької області, не врахувавши ту обставину, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла її дочка ОСОБА_4 , яка вступила в управління та володіння спадковим майном.
Слід зауважити, що виникнення у спадкоємця права на спадкування за законом залежить виключно від дій спадкоємців попередньої черги та, лише у разі відмови тих від спадщини, неприйняття ними спадщини або позбавлення права на спадщину, робить названу особу учасником спадкових правовідносин, які, як правило, базуються на родинних стосункам спадкодавця і спадкоємця.
При цьому такі дії теж повинні бути вчинені у строк, встановлений законом для прийняття спадщини.
Пропущення такого строку позбавляє спадкоємця можливості прийняти спадщину через подання заяви до нотаріальної контори і потребує пред`явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.
Питання набуття членом КСП права на земельну частку (пай) та перехід його у спадщину є предметом регулювання спеціального законодавства України.
Згідно зі статтею 5 Земельного Кодексу України 1990 року (далі - ЗК України 1990 року), земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є у тому числі колективні сільськогосподарські підприємства. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств.
Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право (частина перша статті 22 ЗК України 1990 року).
Статтею 23 ЗК України 1990 року визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» колективне сільськогосподарське підприємство (далі - підприємство) є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.
Частиною першою статті 3 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» визначено, що підприємство створюється за бажанням громадян на добровільних засадах на їх загальних зборах. Створення підприємства не обумовлюється будь-якими рішеннями державних, господарських та інших органів.
Членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів (частина перша статті 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство»). Отже, членство у колективному сільськогосподарському підприємстві не виникає автоматично, воно може виникнути лише внаслідок волевиявлення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу.
Відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, зокрема пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Стаття 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначає, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.
Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.
Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) (частини перша-друга статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).
Відповідно до сталої практики Верховного Суду, член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку (див.: постанови Верховного Суду: від 03 травня 2023 року у справі № 541/1512/21 (провадження № 61-3067св22), від 06 грудня 2023 року у справі № 190/391/22 (провадження № 61-9705св23), від 31 липня 2024 року у справі № 175/2757/21 (провадження № 61-11544св23), від 08 січня 2025 року у справі № 712/2967/23 (провадження № 61-8074св24), від 18 лютого 2026 року у справі № 701/82/24 (провадження № 61-14707св25).
Отже, під час вирішення спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин ЗК України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».
У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року № 294/1094/17 зазначено, що головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина в колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 року у справі № 685/1373/17, від 15 червня 2021 року у справі № 743/961/20.
У постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 175/2757/21 вказано, що право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: - одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю; - перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта; - включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.
Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 02 березня 2020 року у справі № 573/813/19-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 627/66/17, від 20 травня 2020 року у справі № 384/642/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 530/311/19, від 22 жовтня 2020 року у справі № 149/2978/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 637/672/19-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 609/1117/18, від 16 червня 2021 року у справі № 137/1642/19.
Таким чином, у разі отримання СВК «Родина» державного акта на право колективної власності на землю, умовою набуття права на земельну частку (пай) відповідно до Указу Президента України № 720/95 є перебування ОСОБА_5 в членах СВК «Родина» на час передачі державного акта та включення її до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.
Як вбачається з наявної копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 983189, він у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) не зареєстрований, оскільки відсутній відповідний запис щодо цього.
Також матеріали цивільної справи не містять державного акта на право колективної власності на землю, виданого СВК «Родина».
Позивачем ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів членства Чорної ОСОБА_8 у СВК «Родина», що є умовою набуття останньою права на земельну частку (пай) відповідно до викладених вище вимог законодавства України.
Таким чином, позивачем ОСОБА_1 всупереч положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не доведено, що ОСОБА_5 , як спадкодавець набула за життя право на земельну частку (пай) у СВК «Родина».
Оскільки право на земельну частку (пай) у спадкодавця за життя не виникло, то воно не могло увійти до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2026 року у справі № 541/1983/24 (провадження № 61-931св26).
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Разом з тим стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
З урахуванням викладеного для вирішення спору, який виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача таких прав, факт їх порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права обрано позивачем при зверненні до суду.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
За наявності умов, передбачених статтею 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії.
За змістом цієї ж статті Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.
Згідно глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом України «Про нотаріат». Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону України «Про нотаріат», або містять відомості, передбачені частиною 3 статті 47 Закону України «Про нотаріат». Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення права власності в нотаріальному порядку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17 (провадження № 61-13688св21)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року у справі № 759/9359/22 (провадження № 61-3882св23) зазначено, що: «у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку».
Верховний Суд в постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/4808/25 (провадження № 61-12627св25) виснував, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Отже, оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину здійснюють нотаріуси.
Суди ж розглядають спори з приводу захисту спадкових прав у разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання (частина перша статті 4 ЦПК України) або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (статті 49, 50 Закону України «Про нотаріат»).
Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду.
Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину не підтверджена, це може бути підставою для відмови у позові.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 182/8267/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 643/20546/14-ц, від 13 травня 2022 року у справі № 552/4460/20, від 19 травня 2022 року у справі № 636/1853/18, від 25 травня 2022 року у справі № 298/1618/19, від 08 грудня 2022 року у справі № 518/164/20, від 26 січня 2024 року у справі № 731/90/22.
Встановивши з поданих доказів, що позивач ОСОБА_1 не звертався до нотаріуса з метою нотаріального оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_3 і постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій нотаріус не виносив, суд прийшов до висновку, що позивач звернувся до суду із цим позовом за відсутності спору.
Окрім цього, також слід зауважити, що особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.
За правилами статті 71 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до положень статті 74 ЦК УРСР, вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.
Згідно зі статтню 75 ЦК УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.
Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.
Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
Згідно статті статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» і «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість відносин.
Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше.
Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19).
Позивач ОСОБА_1 не зазначав обставин, які перешкоджали йому звернутися до суду за захистом своїх прав у визначений законом строк, та не ставив питання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 викладено правовий висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Оскільки непідтверджено право позивача ОСОБА_1 на спадкування за законом після смерті тітки ОСОБА_5 , а також недоведено виникнення права на земельну частку (пай) у самого спадкодавця, а тому встановлення фактів, про які позивач просить у позовній заяві, не породжує для нього жодних юридичних наслідків, а відтак, враховуючи положення статті 315 ЦПК України, ці позовні вимоги не підлягають задоволенню. 
За частинами першою – третьою статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи необмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц, від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, від 02 листопада 2023 року у справі № 592/7624/22.
Визнання позову у даній справі відповідачем суперечить вимогам закону, а тому з урахуванням зазначених вище норм ЦПК України та висновків Верховного Суду визнання позову Калинівською міською радою Вінницької області не може бути прийнятим.
За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст.223, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Калинівської міської ради Вінницької області про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за законом – залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя