ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/19061/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Бенедисюка І.М. та Власова Ю.Л., 
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю аудиторської фірми "Професіонал" - не з`явився,
відповідача - Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України - Іздебська У. І. (у порядку самопредставництва),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України
на рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 (головуючий - суддя Блажівська О.Є.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 (головуючий - суддя Гаврилюк О.М., судді Ткаченко Б.О., Коротун О.М.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю аудиторської фірми "Професіонал" (далі - Товариство, позивач, скаржник)
до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Відділення АМК, Комітет, відповідач)
про визнання недійсним і скасування рішення в частині.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Товариство звернулося до суду з позовною заявою до Відділення АМК про визнання недійсним і скасування рішення Відділення АМК в частині, що стосується позивача.
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення Відділення АМК в частині, що стосується позивача, прийнято всупереч вимог Закону, Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, затверджених розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 №5 (далі - Правила), оскільки при розгляді справи не враховано, що:
- Товариство та інший учасник торгів не є пов`язаними особами в розумінні Закону України "Про здійснення державних закупівель";
- зовнішні ознаки в оформленні документів не можуть свідчити самі по собі про те, що між учасниками процедури відбувся обмін інформацією при підготовці конкурсної пропозиції;
- учасниками запропоновано замовнику різні ціни, а останній не був позбавлений можливості обрати іншого переможця або відхилити пропозицію учасників;
- подання учасниками пропозицій в один день є наслідком звичайного співпадіння;
- висновки відповідача про вірогідну узгодженість дій внаслідок використання позивачем та іншим учасником торгів однакових адрес регіональних представництв, зроблені на основі припущень та без врахування факту використання позивачем власних відокремлених приміщень.
Короткий зміст судових рішень
Справа розглядалася судами неодноразово.
Господарський суд міста Києва рішенням від 08.12.2022, яке залишено без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 12.12.2023 у цій справі, у задоволенні позову відмовив повністю.
Верховний Суд постановою від 29.02.2024 касаційну скаргу Товариства задовольнив, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасував і справу №910/19061/21 передав на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
За результатами нового розгляду Господарський суд міста Києва рішенням від 10.09.2024, яке залишено без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 26.11.2024 у цій справі, у задоволенні позову відмовив повністю.
Верховний Суд постановою від 11.02.2025 касаційну скаргу Товариства задовольнив частково, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасував і справу №910/19061/21 передав на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
За результатами нового розгляду Господарський суд міста Києва рішенням від 20.08.2025, яке залишено без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 24.02.2026 у цій справі позов задоволено.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі Комітет, з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 та ухвалити нове рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги 
Підставою для оскарження рішення і постанови судів попередніх інстанцій, Комітет визначив пункти 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник посилається на неврахування висновків викладених у постановах:
- від 14.05.2024 у справі №910/19008/21, від 27.02.2025 у справі №916/4909/23, від 09.12.2025 у справі №910/9652/24, від 11.09.2025 у справі №922/3820/24, від 07.10.2025 у справі №922/10/25 щодо необхідності встановлення та надання оцінки у конкретній справі наявності/відсутності бездіяльності органів АМК (яка полягає у зволіканні щодо прийняття рішення за наслідками розгляду антимонопольної справи) у сукупності із відповідними наслідками, а саме: яким чином тривалість розслідування в антимонопольній справі з моменту його початку до винесення відповідного рішення АМК вплинуло на права та інтереси позивача, чи обмежило його права у здійсненні ним господарської діяльності або обмежило у можливості надати відповідні докази на спростування встановлених АМК обставин.
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 35, 38, 42 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (далі - Закон №2210)та частини другої статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" в частині спеціальних процесуальних засадах діяльності АМК для обрахування строку розгляду антимонопольної справи та строку давності притягнення до відповідальності.
Позиція інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Як вбачається із матеріалів справи, Розпорядженням Адміністративної колегії Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі - Одеське відділення АМК) від 05.06.2012 №68-р розпочато розгляд справи №64-02/2012 за ознаками вчинення позивачем та іншим учасником торгів порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час проведення Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» у 2012 році конкурсних торгів на закупівлю послуг зі складання звітів проведення ревізій.
Розпорядженням адміністративної колегії Одеського відділення АМК від 24.01.2013 №13-р розпочато розгляд справи №13-02/2013 за ознаками вчинення позивачем та іншим учасником торгів порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, за результатами проведених у 2012 році Державним підприємством обслуговування повітряного руху України відкритих торгів на закупівлю консультативних послуг з питань управління комерційною діяльністю.
Згідно з розпорядженням адміністративної колегії Одеського відділення АМК від 05.03.2013 №36-р розпочато розгляд справи №32-02/2013 за ознаками вчинення позивачем та іншим учасником торгів порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, під час проведення у 2011 році підприємством відкритих торгів на закупівлю послуг зі складання звітів та проведення ревізій.
Згідно з дорученням АМК від 23.04.2013 №12-01/2826 Одеському відділенню АМК доручено передати матеріали справи №64-02/2012 до АМК.
АМК 02.12.2014 доручив провести розслідування у справі №20-26.13/73-14/64-13/86-13/87-13 Київському обласному територіальному відділенню Антимонопольного комітету України.
Розпорядженням адміністративної колегії Київського відділення АМК від 23.12.2014 № 89-р справі №20-26.13/73-14/64-13/86-13/87-13 присвоєно №865/89-р-02-06-14.
Київським відділенням АМК іншому учаснику торгів надіслано вимогу про надання інформації від 26.12.2014 №02-06/2734; Товариству - вимогу про надання інформації від 26.12.2014 №02-06/2735.
Розпорядженням адміністративної колегії Київського відділення АМК від 10.09.2019 № 60/95-рп/к збір та аналіз доказів у справі №865/89-р-02-06-14 вирішено доручити Четвертому відділу досліджень і розслідувань.
Київське відділення АМК 02.06.2020 змінило найменування на Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.
У зв`язку із зміною структури та штатного розпису та враховуючи службову необхідність, розпорядженням Адміністративної колегії Відділення АМК від 12.06.2020 № 60/46-рп/к збір та аналіз доказів у справі №865/89-р-02-06-14 вирішено доручити Шостому відділу досліджень і розслідувань.
23.09.2021 Адміністративною колегією Відділення АМК за результатами розгляду матеріалів справи №865/89-р-02-06-14 прийнято рішення №60/79-р/к «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (далі - Рішення АМК), яким, зокрема:
- визнано, що Товариство та інший учасник торгів вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, шляхом узгодження умов участі у конкурсній процедурі із закупівлі «Консультативні послуги з питань управління комерційною діяльністю», яка проводилась Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (номер бюлетеня: 4 (606) від 09.01.2012, номер оголошення у бюлетені: 007154);
- визнано, що Товариство та інший учасник торгів вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, шляхом узгодження умов участі у конкурсній процедурі із закупівлі «Послуги зі складання звітів і проведення ревізій (консультаційні послуги з трансформації фінансової звітності Украероруху за 2010 рік відповідно до Міжнародних стандартів фінансової звітності та проведення аудиту фінансової звітності Украероруху за 2010 рік, складеної відповідно до Міжнародних стандартів фінансової звітності)» (лот № 1), яка проводилась Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (номер бюлетеня: 79 (525) від 04.07.2011, номер оголошення у бюлетені: 104554);
- визнано, що Товариство та інший учасник торгів вчинили порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, шляхом узгодження умов участі у конкурсній процедурі із закупівлі «Послуги зі складання звітів і проведення ревізій», яка проводилася Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» (номер бюлетня:19 (621) від 13.02.2012, номер оголошення у бюлетені: 062164).
За порушення, вказані в пунктах 1, 4, 7 резолютивної частини Рішення АМК, на Товариство накладено штраф у загальному розмірі 204 000,00 грн.
Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.
Предметом судового розгляду у цій справі є визнання недійсними пунктів резолютивної частини рішення Відділення АМК, у частині визнання дій Товариства порушенням, передбаченим пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів у процедурах закупівлі та накладення штрафу на Товариства.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:
- відповідачем не доведено обставин, пов`язаних з наявністю в діях позивача ознак, за якими кваліфікується порушення передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону;
- приймаючи рішення відповідач неповно з`ясував та не довів обставини, які мають значення для справи і які визнав встановленими, допустив порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення;
- відповідачем було допущено порушення стосовно тривалості розгляду справи;
- Відділення АМК притягнуло до відповідальності позивача у строк, що перевищує 10 років з часу участі позивача у закупівлях.
Постановою Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 910/19061/21 скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 10.09.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2024 у справі №910/19061/21, а справу № 910/19061/21 передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.
Передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав на те, що:
- суди попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи та ухвалення оскаржуваних судових рішень не врахували правові висновки, викладені у пункті 8.31 постанови, яка була ухвалена 14.05.2024, тобто до ухвалення рішення суду першої інстанції 10.09.2024 та постанови суду апеляційної інстанції 14.05.2024, а також не дотримались виконання вказівок Верховного Суду у цій справі, що є порушенням статті 316 ГПК України та свідчить про підтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, і часткове підтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України;
- судами першої та апеляційної інстанцій не враховано правову позицію щодо застосування статті 42 Закону у контексті тривалого розгляду антимонопольної справи Відділенням АМК;
- зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що міркування та висновки судів першої та апеляційної інстанцій стосовно тривалості розгляду Відділенням АМК не обґрунтовані (що, є порушенням частини п`ятої статті 236 ГПК України), оскільки, ухвалені на підставі неповно та не всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилалися Товариство та Відділення АМК як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні з наданням оцінки всім аргументам учасників справи;
- висновуючи про «труднощі розгляду», суди попередніх інстанцій не вказали, які саме докази були досліджені, оцінені та стали підставою для такого висновку.
Скаржник у контексті підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, вказує низку постанов Верховного Суду (від 14.05.2024 у справі №910/19008/21, від 27.02.2025 у справі №916/4909/23, від 09.12.2025 у справі №910/9652/24, від 11.09.2025 у справі №922/3820/24, від 07.10.2025 у справі №922/10/25).
Предметом розгляду справи №910/19008/21 було визнання недійсним і скасування низки пунктів резолютивної частини рішення адміністративної колегії територіального відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідності до статей 59, 60 Закону (у частині, що стосується позивача у справі) підлягає визнанню недійсним, оскільки, при прийнятті рішення не були доведені обставини, які мають значення для справи і які визнано встановленими, а висновки відділення АМК, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи, відповідачем порушені та неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права.
Предметом розгляду справи №916/4909/23 було визнання недійсним рішення територіального відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону.
Позовні вимоги обґрунтовані недоведеністю відповідачем наявності обставин, які в силу приписів законодавства про захист економічної конкуренції є обов`язковими для кваліфікації поведінки позивача як антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, та, як наслідок, застосування до останнього заходів відповідальності у вигляді накладення штрафу.
Предметом розгляду справи №910/9652/24 було визнання недійсними і скасування пунктів рішення відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону..
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення відповідача є неправомірним, оскільки, приймаючи вказане рішення відділення АМК:
- неправильно застосувало норми матеріального права; не довело обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими;
- неповно з`ясувало обставини, що мають значення для справи;
- порушило норми процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення;
- висновки відповідача у рішенні не відповідають обставинам антимонопольної справи.
Предметом розгляду справи №922/3820/24 було визнання недійсними і скасування рішення відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону..
Позовні вимоги мотивовано тим, що Відділенням АМК в оскаржуваному рішенні не доведено наявність антиконкурентних узгоджених дій між учасниками торгів, рішення обґрунтовано з посиланням виключно на припущення, а тому позивач вважає його незаконним, необґрунтованим та безпідставним, та таким, що прийняте з порушенням строків розгляду справи та з порушенням приписів частини другої статті 50 Закону щодо розміру штрафу, який не повинен перевищувати десяти відсотків доходу суб`єкта господарювання за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф.
Предметом розгляду справи №922/10/25 було визнання недійсними і скасування рішення відділення АМК у частині визнання вчинення позивачем порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону.
Позовні вимоги мотивовано тим, що: рішення відділення АМК є необґрунтованим та незаконним; відповідачем порушено строк розгляду антимонопольної справи.
З огляду на викладене вище, ця справа та справи 910/19008/21, №916/4909/23, №910/9652/24, №922/3820/24, №922/10/25 є схожими в частині, що стосується предмета позову (визнання недійсним/скасування рішення АМК у частині, що стосується позивача), підстави позову (позивачі, зокрема, вказували на тривалий розгляд антимонопольної справи органом АМК), за однаковим нормативно-правовим регулюванням кваліфікації та притягнення за правопорушення, а саме за пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, що вказує на схожість спірних правовідносин в означених справах.
Верховний Суд наголошує, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.
Слід зазначити, що касаційне провадження у цій справі також відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.
Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Так, скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статей 35 "Розгляд справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції", 38 "Об`єднання і виділення справ, зупинення розгляду справи та його поновлення", 42 "Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції" Закону №2210 та частини другої статті 1 "Антимонопольний комітет України" Закону України «Про Антимонопольний комітет України» (в частині спеціальних процесуальних засад діяльності АМК України) для обрахування строку розгляду антимонопольної справи та строку давності притягнення до відповідальності.
Слід зазначити, що висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм права, означених скаржником, у контексті спірних правовідносин, враховуючи предмет розгляду цієї справи, відсутні, тому беручи до уваги підстави касаційного оскарження у тому числі, за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України Верховний Суд розглядає підстави касаційного оскарження у їх взаємній і логічній послідовності.
Отже, з огляду на відсутність таких висновків, необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що Відділення АМК не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що Товариство притягнуто до відповідальності з порушенням строку давності, визначеного статтею 42 Закону.
Також, Комітет наголошує, зокрема, на тому, що, на його думку, суди мали з`ясувати наявність/відсутність такої правомірної підстави для тривалого розслідування справ органами Комітету:
- наявність об`єктивних і поважних причин, що пов`язані безпосередньо з розглядом справи органом АМК, зокрема, складність справи, поведінка сторін (відповідачів антимонопольної справи), дії / бездіяльність АМК;
- дослідження питання впливу розслідування антимонопольної справи у такий строк на права позивача, у тому числі;
- дослідження питання щодо можливості реалізації суб`єктами господарювання, які є відповідачами права на ефективний захист у межах антимонопольної справи з урахуванням того, чи не було надмірним тягарем для позивача реалізація такого права у строк 9 років.
Колегія суддів відзначає, що зі змісту оскаржуваних рішення та постанови вбачається, що судом апеляційної інстанції під час оцінки аргументів учасників справи у контексті наявності/відсутності порушень щодо тривалості розгляду антимонопольної справи зазначено, зокрема, таке:
- збір доказів в антимонопольній справі, які лягли в основу оскаржуваного антимонопольного рішення, відбувався у 2012-2014 роках, і позивачем було надано всі документи, які витребовувались Відділенням АМК, тобто, збір доказів у антимонопольній справі був завершений у 2014 році, після об`єднання справ в одну і нових доказів АМК зібрано не було, і дій щодо їх збору не проводилось;
- доводи скаржника про те, що поза увагою місцевого суду також залишились ті обставини, що розгляд антимонопольної справи № 865/89-р-02-06-14 частково припав на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID 19) та реорганізацію органів АМК, що, відповідно є об`єктивним чинником, який вплинув на тривалість розслідування, також є безпідставними, оскільки враховуючи відсутність вчинення дій, спрямованих на збір доказів, відповідачем не доведено наявність труднощів, спричинених введенням карантину, на аналіз отриманих доказів, що передбачає надання оцінки обсягу інформації, яка була досліджена Відділенням (банківських операцій, інформації наданої провайдерами, фінансово-господарської документації тощо), при цьому, введення карантину припало на незначний проміжок строку, порівняно з загальним строком;
- відповідачем не доведено об`єктивної складності антимонопольної справи, при цьому предмет закупівлі є однотипним, у справі об`єднано лише три закупівлі, кількість учасників закупівель невелика, і позивач не ухилявся від надання запитуваної інформації, вчиняв дії щодо об`єктивного розгляду справи шляхом подачі своїх пояснень. В оскаржуваному рішенні відповідач посилався виключно на ті докази, які були зібрані АМК в 2012-2014 роках і дій щодо збирання додаткових доказів після 2014 року АМК не було здійснено, проте рішення прийнято лише 23.09.2021;
- суди врахували те, що під час тривалого розслідування позивач знаходився в стані правової невизначеності, що не є прийнятним, розгляд Відділенням АМК антимонопольної справи протягом 9 років став надмірним тягарем для позивача, з огляду на відсутність юридичної визначеності і остаточності щодо вирішення питання порушення/непорушення Закону України «Про захист економічної конкуренції», що було предметом розгляду антимонопольної справи, у зв`язку з чим позивачем після 2014 року вчинялись дії шляхом надання необхідної інформації на запити АМК, яка в подальшому не була застосована та відображена у рішенні АМК;
- розгляд Комітетом антимонопольної справи протягом тривалого часу також позбавило учасника такої справи належного захисту, з огляду на втрату можливості надавати докази, які можуть втратити достовірність і повноту з плином часу, що також безпідставно не враховано відповідачем.
Отже, суди попередніх інстанцій на виконання вказівки Верховного Суду викладеній у постанові від 11.02.2025 навели міркування, з яких вони виходили, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог. Такі міркування узгоджуються з означеним у постановах Верховного Суду у цій справі і свідчить, що мотиви наведені скрізь призму оцінки строку 10 років.
У контексті доводів касаційної скарги Верховний Суд зазначає про те, що відповідно до положень статті 42 Закону, яка не зазнавала змін з моменту прийняття Закону:
- суб`єкт господарювання не може бути притягнений до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, якщо минув строк давності притягнення до відповідальності. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції становить п`ять років з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення. Строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачені пунктами 13-16 статті 50 цього Закону, становить три роки з дня вчинення порушення, а в разі триваючого порушення - з дня закінчення вчинення порушення (частина перша);
- перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органами Антимонопольного комітету України справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (частина друга).
Стосовно статті 35 Закону, то Верховний Суд неодноразово та послідовно зазначав, що її аналіз дає підстави для висновку, що у цій статті визначено перелік дій, які підпадають під поняття визначення «розгляд справи», зокрема, це збір та аналіз доказів (документів, висновків експертів, пояснень осіб, іншої інформації).
З касаційної скарги вбачається, що Відділення АМК вказує, що розгляд антимонопольної справи включав у себе аналіз документів.
Втім, як встановлено судами та вбачається, зі змісту оскаржуваних судових рішень, Процедури закупівлі проведені у 2011 та у 2012 роках, розгляд антимонопольних справ розпочато у 2012 - 2013 роках, а оскаржуване Рішення АМК прийнято 23.09.2021, тобто з моменту початку розгляду справ минуло 9 і 8 років відповідно.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом розгляду Відділенням АМК було три епізоди (Процедури закупівлі-1,2,3) з двома учасниками торгів, а обставини обміну між учасниками торгів інформацією були з`ясовані на підставі дослідження документів, які були подані, зокрема, Товариством, а саме пропозицій конкурсних торгів.
Відділення АМК не обґрунтувало у чому саме полягає складність дослідження шести пакетів документів (пропозицій конкурсних торгів), які подані, зокрема. Товариством під час участі у Процедурах закупівлі-1, 2, 3 та чим обумовлено проведення такого аналізу протягом майже 9 років (після розпорядження про початок розгляду справ).
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що дійсно положення частини другої статті 42 Закону визначають, що перебіг строку давності зупиняється на час розгляду органом АМК антимонопольної справи. Водночас наведені положення ніяким чином не скасовують, підміняють та / або продовжують строки, визначені у частині першій цієї статті. Також, в силу положень статті 19 Конституції України та пункту 1 статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» не наділяють правом органи АМК щодо притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення конкурентного законодавства поза межами, визначеними у частині першій статті 42 Закону.
Суд наголошує, що тривалість розгляду антимонопольної справи, що майже вдвічі перевищує строк притягнення до відповідальності в силу положень статті 42 Закону, очевидно свідчить про нерозумність такого строку.
Відповідачем у касаційній скарзі зазначено покликання на постанову Верховного Суду від 15.07.2025 у справі №910/2415/24, а саме:
"Поза увагою апеляційного суду також залишились ті обставини, що розгляд антимонопольної справи №818/922/66-р-02-06-15 припав на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), військової агресії проти України та повномасштабного вторгнення на територію України, що, відповідно, також є об`єктивним чинником, який вплинув на тривалість розслідування (позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.07.2025 у справі №910/2415/24).
(78) Тобто Верховний Суд презюмує, що реорганізація органів Комітету, карантин та повномасштабне вторгнення на територію України "per se" є об`єктивними чинниками, які фактично вплинули на тривалість розслідування".
Втім, означене вище є власним тлумаченням позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові, якою суд касаційної інстанції передав справу на новий розгляд, з огляду на доводи та покликання учасників справи №910/2415/24 та, враховуючи обставини встановлені/не встановлені судами першої та апеляційної інстанції.
Верховний Суд не надавав універсального для всіх справ, за участю органів АМК, правового висновку про те, що сама по собі гостра респіраторна хвороба COVID-19, спричинена коронавірусом SARS-CoV-2, є апріорі об`єктивною обставиною тривалого розгляду органами АМК антимонопольних справ.
Також, слід зазначити, що у цій справі Відділення АМК не пояснило, що стало на заваді прийняти відповідне рішення до 2020 року (введення карантину з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби), зважаючи на те, що з моменту початку розгляду справи до 2020 року строк розгляду складав майже вісім років.
Стосовно покликань скаржника про те, що позивачем не доведено, а судами не встановлено завдання майнової шкоди чи порушення майнового інтересу, то слід зазначити, що порушення майнового інтересу у цій справі з`ясовано судами, оскільки, в оскаржуваній постанові встановлено, що розгляд антимонопольної справи Відділення АМК став надмірним тягарем для Товариства, з огляду на відсутність юридичної визначеності і остаточності щодо вирішення питання відповідності дій останнього вимогам Закону.
Верховний Суд наголошує, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Водночас, у цій справі суди застосували норму права, яка підлягає застосуванню для регулювання спірних правовідносин, витлумачивши її таким чином, що повністю відповідає актуальній судовій практиці.
Отже, покликання скаржника про те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права не знайшли свого підтвердження.
Також, у контексті доводів АМК слід наголосити на тому, що у цьому конкретному випадку бездіяльність Відділення АМК і розгляд антимонопольної справи протягом 9 років, що перевищує майже вдвічі строк давності притягнення до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції, визначеного у статті 42 Закону, не відповідає принципу "належного урядування", з огляду на таке.
Верховний Суд наголошує, що принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи мають діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення ЄСПЛ у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункт 120; "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), заява №48939/99, пункт 128; "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, пункт 72; "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 51).
Суд послідовно наголошував, що у вирішенні спору про наявність/відсутність підстав для визнання недійсним рішення АМК та застосуванні положень статті 59 Закону у сукупності з положеннями частини другої статті 42 Закону та частини другої статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» щодо спеціальних процесуальних засад діяльності АМК, важливим у цьому аспекті є застосування положень частин першої та другої статті 42 Закону у сукупності та дотримання АМК строків давності, встановлених у цій статті.
АМК як державний орган із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері публічних закупівель (частина перша статті 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України"), будує свою діяльність на принципах:
- законності;
- гласності;
- захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів (стаття 4 Закону України "Про Антимонопольний комітет України").
Господарські суди у розгляді справ про визнання недійсними рішень АМК не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами АМК, але при цьому зобов`язані перевіряти правильність застосування органами АМК відповідних правових норм (правова позиція, викладена у низці постанов Верховного Суду, у тому числі, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися органом свавільно, а суд повинен мати можливість переглянути рішення, прийняті на підставі реалізації цих дискреційних повноважень, що є запобіжником щодо корупції та свавільних рішень в умовах максимально широкої дискреції державного органу (пункт 75 постанови від 02.07.2019 у справі №910/23000/17).
Стосовно визначення поняття «дискреційні повноваження», то слід зазначити, що відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» дискреційне повноваження - це повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.
Вказане вище визначення поняття «дискреційне повноваження» відповідає його тлумаченню, яке здійснювалося, зокрема, Верховним Судом під час розгляду справ щодо оскарження рішень АМК, з урахуваннями Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи, Венеційської комісії Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, тощо.
Верховний Суд під час розгляду справ, за участю АМК та його відділень, послідовно висновував про те, що:
- дискреційні повноваження АМК мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права, та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля;
- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог;
- ураховуючи, зокрема, статтю 19 Конституції України, приписи Закону, Закону України «Про Антимонопольний комітет України», під час прийняття рішення АМК має переслідувати лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримуватись принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечувати належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймати своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечувати послідовне застосування загальних нормативно-правових приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості;
- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності такого суб`єкта, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття;
- суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) АМК поза межами перевірки за критеріями, визначеними у статті 19 Конституції України та статті 59 Закону;
- завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу;
- критеріями перевірки законності оспорюваного рішення є конституційні положення про те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (формальний критерій), а складові принципу верховенства права дають суду підстави досліджувати зміст ухваленого (сутнісний критерій) на предмет відповідності легітимній меті, недискримінації, пропорційності, тощо;
- дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки, згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд акцентує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", а не "факту", отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що у справі, яка розглядається, судами першої та апеляційної інстанції надано оцінку поданим сторонами доказам, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, до переоцінки яких в силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.
Отже, підстави касаційного оскарження передбачені пунктами 1 і 3 частини другої статті 287 ГПК України та доводи касаційної скарги, з огляду на викладене вище не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування оскаржуваної постанови та ухвалення нового рішення про залишення в силі судового рішення суду першої інстанції відсутні.
Верховний Суд окремо вважає за необхідне вказати, що у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейський суд з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.
Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Судом надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення.
Судові витрати
Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу відповідача залишає без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.08.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 у справі №910/19061/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов