ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/11769/25 Суддя першої інстанції: Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача - Кравченка Є.Д.,
суддів: Осіпової О.О., Златіна С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), у якому просить:
- визнати протравними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови, ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі пп. «г» п. 2, ч. 5 та п. З ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, як особу, що самостійно виховує дитину віком до 18 років за рішенням суду.
- зобов`язати відповідача - Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі пп. «г» п. 2, ч. 4 та п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час дії воєнного стану за сімейними обставинами, як особу, що самостійно виховує дитину віком до 18 років за рішенням суду.
Свої вимоги мотивує тим, що він самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років, а тому має право на звільнення з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Позивач наголосив, що ключовим юридичним фактом, який став підставою для виникнення у апелянта права на звільнення є набрання чинності 30.08.2025 рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у справі № 748/1323/25, яким малолітнього ОСОБА_2 відібрано від матері без позбавлення її батьківських прав та офіційно передано для виховання батьку - ОСОБА_1 . Також рішенням суду матір було попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання сина, а на органи опіки 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, у якій просила у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 у справі № 620 /11 769/25 відмовити. Відповідач зазначив, що приписи п.п. «г» п. 2 ч. 4 та абзацу 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вказують, що для набуття ОСОБА_3 права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами у воєнний час необхідне встановлення кількох обставин:- наявність дитини (дітей) віком до 18 років;- самостійного виховання дитини;- самостійного утримання дитини;- підстава самостійного виховання та утримання дитини здійснюється за рішенням суду. Відсутність хоча б однієї з наведених вище обставин зумовлює відсутність у позивача права на звільнення за сімейними обставинами.
Як зазначив відповідач, зміст рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30.07.2025 у справі №748/1323/25 не містить висновків, які б вказували на здійснення ОСОБА_1 самостійного виховання та утримання дитини та наявності у нього підстав для звільнення з військової служби.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2026, справу призначено до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно із довідкою в/ч НОМЕР_1 від 06.06.2025 №2-1-д/2719 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією в в/ч НОМЕР_1 .
Відповідно до свідоцтва про народження, виданого Чернігівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 28.08.2018, серії НОМЕР_2 , батьками ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30.07.2025 у справі №748/1323/25, яке набрало законної сили 30.08.2025, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задоволено частково. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відібрано від його матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення її батьківських прав та передано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку ОСОБА_1 . Попереджено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина та покласти на Службу у справах дітей Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
22.09.2025 ОСОБА_1 звернувся із рапортом до командира мінометної батареї НОМЕР_3 мотопіхотного батальйону в/ч НОМЕР_1 , у якому просив звільнити з лав Збройних Сил України у запас відповідно до абзацу шостого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
06.10.2025 в/ч НОМЕР_1 листом №2/1/3/7786 повідомила, що відповідно до наданого до рапорту рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30.07.2025 у справі №748/1323/25 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відібрано у його матері ОСОБА_4 , без позбавлення її батьківських прав, та передано його батьку - ОСОБА_1 . При цьому суд рішення про самостійне виховання та утримання ОСОБА_2 його батьком судом не ухвалювалося, вказаний факт під час розгляду справи судом не встановлювався. Із вказаного рішення також вбачається, що малолітній ОСОБА_2 з вересня 2024 року проживає з батьками ОСОБА_1 . З огляду на викладене, відсутні правові підстави для звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби, згідно поданого 22.09.2025 рапорту.
Вважаючи такі дії відповідача щодо не звільнення з військової служби як батька, який самостійно виховує малолітню дитину віком до 18 років, протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30.07.2025 у справі №748/1323/25, яке позивач долучив до рапорту про звільнення з військової служби, не є належними доказом того, що він самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років, оскільки рішення не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дитини, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей.
На переконання суду, доказами, що підтверджують факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років одним з батьків є, зокрема: свідоцтво про смерть батька або мати; рішення суду про позбавлення батьківських прав, рішення суду про визнання батька (матері) безвісти зниклим (відсутнім), рішення суду про оголошення батька (матері) померлим, рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини; відбування покарання у місцях позбавлення волі.
Вказані документи об`єктивно дозволяють підтвердити факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, як наслідок, наявність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII), а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно із ч.ч. 1-2 ст.1 Закону №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно із пунктом 2 ч.6 ст.2 Закону №2232-XII статті передбачено, що одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби.
Зокрема, п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII передбачено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно із абз. 6 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Відповідно до частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі - Положення №1153/2008).
Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Судом встановлено, що позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі абзацу шостого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Як підставу для звільнення до рапорту було додане рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30.07.2025 у справі №748/1323/25, яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відібрано від його матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення її батьківських прав та передано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьку ОСОБА_1 . Попереджено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина та покласти на Службу у справах дітей Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
При цьому, питання обов`язків щодо самостійного виховання та утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавлення батьківських прав будь-кого із батьків зазначеним судовим рішенням не вирішене.
У контексті викладеного слід відмітити, що визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є саме самостійне виховання та утримання дитини за рішенням суду.
З огляду на що, розглядаючи спірні правовідносини у правовій площині, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України №2402-III від 26.04.2001 «Про охорону дитинства» (далі - Закон №2402-III) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом ч. 1-2 ст. 15 Закону №2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до ч.1-2 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
За приписами частин першої третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.
Отже, проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Отже, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживають разом з ними. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо.
Згідно з ст. 8 Закону №2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не спростовують факту виконання позивачем, як батьком, відповідно до Сімейного кодексу України обов`язків по утриманню свого неповнолітнього сина, але не свідчать про безпосереднє самостійне його виховання.
Варто зазначити, що рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 30.07.2025 у справі №748/1323/25, яке набрало законної сили 30.08.2025, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про позбавлення батьківських прав задоволено частково. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відібрано у його матері ОСОБА_4 , без позбавлення її батьківських прав, та передано його батьку - ОСОБА_1 . Попереджено ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина та покладено на Службу у справах дітей Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області контроль за виконання нею батьківських обов`язків.
На переконання колегії суддів рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області, яке позивач долучив до рапорту про звільнення з військової служби, не є належними доказом того, що лише позивач, як батько дитини зобов`язаний в подальшому самостійно без участі матері виховувати та утримувати дитину віком до 18 років, оскільки не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дитини, не звільняє матір від виконання батьківського обов`язку щодо участі у вихованні та утриманні дитини.
Водночас, доказами, що підтверджують факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років одним з батьків є, зокрема: свідоцтво про смерть батька або мати; рішення суду про позбавлення батьківських прав, рішення суду про визнання батька (матері) безвісти зниклим (відсутнім), рішення суду про оголошення батька (матері) померлим, рішення суду про самостійне виховання та утримання дитини; відбування покарання у місцях позбавлення волі.
Вказані документи об`єктивно дозволяють підтвердити факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, як наслідок, наявність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.
Між тим доказів того, що мати дитини - ОСОБА_4 позбавлена батьківських прав, та відповідно позбавлена обов`язку щодо його виховання та утримувати дитину віком до 18 років або не може виховувати обумовлену дитину через інші обставини (зникнення безвісті, смерть, оголошення померлою, відбування покарання), що свідчило б про необхідність в подальшому самостійного виховання виключно позивачем неповнолітнього сина ОСОБА_2 позивачем не надано до суду.
Колегія суддів також звертає увагу й на те, що у законодавстві відсутнє формулювання поняття «самостійне виховання дітей одним з батьків».
Водночас, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №693 від 07.07.2021, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько».
Так, одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.
Таким чином, з огляду на зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки матір не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, а тому відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину.
За висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеними у постанові від 28.09.2022 у справі №580/251/21 для визнання статусу «одинокої матері» необхідно встановити дві ознаки: вона і виховує дитину, і сам її утримує.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.
У постанові від 13.06.2018 по справі №822/2446/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ.
Системний аналіз викладеного дає підстави для висновку, що для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.
Враховуючи зазначене вище в сукупності колегія суддів вважає, що батька можна визнати таким, що виховує дитину самостійно, тобто без матері, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини, зокрема, позбавлення матері батьківських прав, визнання безвісно відсутньою чи померлою. Саме по собі розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, реєстрація місця проживання матері окремо від дитини не передбачає, що дитина виховується без матері.
З огляду на зазначене вище колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що свідчили б про статус позивача як батька, який зобов`язаний самостійно виховувати дитину віком до 18 років у зв`язку з фактичним припиненням у матері обов`язку щодо їх виховання та утримання (наявність свідоцтва про смерть матері; рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, рішення суду про визнання матері безвістно зниклою (відсутньою), рішення суду про оголошення матері померлою; або відбування матір`ю дітей покарання у місцях позбавлення волі) та наявності підстав для звільнення позивача з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами.
Оцінюючи позицію скаржника, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення передбачені статтею 315 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії- залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.01.2026 у справі № 620/11769/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач Є.Д. Кравченко

Судді: О.О. Осіпова

С.В. Златін