ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"14" травня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/5359/25	

Господарський суд Одеської області у складі: судді Цісельського О.В.,
за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.

за участю представників:
від позивача: Єрашов І.Є.,
від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/5359/25 
за позовом: Акціонерного товариства «Херсонська Теплоелектроцентраль» (Бериславське шосе, № 1, м. Херсон, 73036)
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Дубіцького Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 )
про стягнення 123 446,89 грн,
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.
Акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Дубіцького Олександра Миколайовича, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором № 13 з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.02.2021 у загальному розмірі 123446,89 грн. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору № 13 з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.02.2021, зокрема, щодо оплати наданих позивачем послуг з постачання теплової енергії у період з 01.11.2021 по 31.03.2024.
Так, позивач зазначає, що за умовами спірного договору, останній набирає чинності з дня його укладення та діє до 31.12.2021, а якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. При цьому, об`єктом надання послуг за цим договором є приміщення, площею 94,9 кв.м. та 44,4 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Херсон, вул. Університетська, буд. № 118 та № 120.
Позивач наголошує, що станом на дату складання заяви у відповідача обліковується заборгованість в розмірі 123446,89 грн, яка утворилась за період з 01.11.2021 по 31.03.2024, з урахуванням здійснених відповідачем 31.12.2021 та 12.04.2022 оплат за надані послуги.
Додатково позивач зауважує, що на адресу відповідача була направлена вимога про сплату заборгованості за договором, однак, враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань із погашення заборгованості за надані послуги із теплопостачання, що встановлені спірним договором, та ігнорування вимоги, позивач вимушений звернутись до суду з метою захисту своїх порушених прав.
Відповідач надав суду відзив на позов, в якому зазначив, що не визнає позовні вимоги та вважає їх незаконними і необґрунтованими з огляду на наступні ключові аргументи.
Так, відповідач зазначає про неможливість виконання договору внаслідок обставин непереборної сили та суттєвої зміни обставин, оскільки спірний договір передбачав надання послуг з постачання теплової енергії на території м. Херсона, а з 24.02.2022 м. Херсон та Херсонська область стали зоною активних бойових дій і з березня по листопад 2022 місто перебувало під повною окупацією російських військ. При цьому, після звільнення місто залишається прифронтовим та постійно зазнає обстрілів.
Відтак, на переконання відповідача, позивач не надав жодних доказів, що в умовах окупації та активних бойових дій він продовжував фактично контролювати процес виробництва та постачання теплової енергії, а не окупаційна «влада», мав технічну можливість забезпечувати безперебійне та безпечне постачання енергії саме за адресами відповідача та мав доступ для зняття реальних показників лічильників у приміщеннях відповідача для точних нарахувань, а відповідач мав можливість безперешкодно користуватися своїм приміщенням для отримання послуг. Отже, на думку відповідача, за період окупації та активних бойових дій договірні відносини фактично припинилися через неможливість їх реалізації.
Також відповідач зазначає про юридичну недійсність автоматичного продовження договору на 2022-2024 роки, оскільки п. 56 договору розрахований на стабільні, мирні умови господарювання, а застосування цього пункту в умовах, коли через форс-мажорні обставини виконання договору стало неможливим, є зловживання межами здійснення господарських прав позивача. На думку відповідача, вважати договір автоматично продовженим щороку в ситуації окупації та війни, без будь-яких додаткових угод або підтвердження з боку відповідача, юридично некоректно, оскільки це означало би нав`язування умов однією стороною іншій у період, коли остання була позбавлена можливості вільно висловлювати свою волю щодо продовження співпраці.
Відповідач додає, що позивачем наданий розрахунок, що місить грубі обчислювальні помилки, що ставить під сумнів ретельність, уважність та достовірність всього наданого розрахунку за весь період, у зв`язку з чим відповідач оскаржує в повному обсязі законність та обґрунтованість суми нарахувань, заявлених позивачем. При цьому, відповідач наголошує, що будь-які нарахування за періоди, коли неможливість виконання договору була очевидною, є необґрунтованими, оскільки нарахування за періоди окупації (особливо донарахування) не відповідають принципу оплати фактично отриманих послуг.
Щодо донарахувань на підставі підвищення цін на газ відповідач зауважує, що такі дії є грубим порушенням чинного законодавства та умов договору, оскільки договір не надає позивачу права на одностороннє збільшення вартості вже наданих послуг шляхом «донарахувань», а тарифи на теплову енергію є регульованими державою.
Окрім того, відповідач вказує про неефективність заходів досудового врегулювання з огляду на те, що направлення претензії (вимоги) на адресу в м. Херсон у липні 2024 року, коли місто ще залишалося небезпечним прифронтовим містом з періодичними обстрілами та порушенням роботи зв`язку, не гарантувало її реального отримання відповідачем, а відтак останній був фактично позбавлений можливості розглянути претензію та врегулювати спір до суду. Додатково відповідач вважає, що має місце порушення правил підсудності. 
Позивач у відповіді на відзив вважає доводи відповідача необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що мешканці м. Херсона продовжували здійснювати господарську діяльність попри наявність окупаційної влади, в тому числі і АТ «Херсонська ТЕЦ», та лише тільки 01.08.2022 АТ «Херсонська ТЕЦ» була захоплена окупаційною владою держави-агресора і з цього часу до деокупації міста позивач не міг контролювати свою діяльність. Таким чином, на переконання позивача, сам по собі факт тимчасової окупації автоматично не підтверджує неможливість здійснення господарської діяльності та отримання природного газу для виробництва теплової енергії.
Щодо тверджень відповідача стосовно автоматичного продовження дії договору позивач зауважує, що п. 56 договору визначає пролонгацію договору, а договором та чинним законодавством України, в свою чергу, не передбачено автоматичного зупинення або припинення дії договору в період воєнного стану або в період тимчасової окупації певної територіальної громади.
Стосовно здійснення перерахунку відповідно до Постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021 позивач звертає увагу, що умовами спірного договору передбачено, що у разі зміни тарифу протягом строку дії цього договору новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію без внесення сторонами додаткових змін до договору. При цьому, виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє споживача з посиланням на рішення відповідних органів. Відтак, тариф встановлений Херсонською міською радою на відповідний рік, тобто позивач не є уповноваженим органом на прийняття рішення про встановлення тарифів, однак на офіційному веб-сайті АТ «Херсонська ТЕЦ» у разі необхідності опубліковується нові тарифи.
Додатково позивач наголосив, що відповідач не повідомляв його про зміну своєї адреси, як це передбачено умовами договору № 13, та не вносив змін до відповідного реєстру. 
Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025 позовна заява вх.№ 5504/25 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.
05.01.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№ 5504/25 від 30.12.2025) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/5359/25. Постановлено справу № 916/5359/25 розглядати за правилами Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті на "29" січня 2026 року об 11:20 год.
26.01.2026 від ФОП Дубіцького О.М. до суду надійшов відзив (вх. № 29774/26) на позовну заяву, де серед іншого було викладено клопотання про поновлення процесуального строку на його подання, яке судом було задоволено, відзив прийнятий до розгляду та долучений до матеріалів справи разом із доданими до нього документами.
29.01.2026 до суду від ФОП Дубіцького Олександра Миколайовича надійшла заява (вх.№ 3383/26), згідно якої заявник просить надати можливість приймати участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яка в подальшому судом була задоволена відповідною ухвалою від 03.02.2026.
29.01.2026 позивач подав до суду відповідь (вх. № 3489/26) на відзив, який також судом був прийнятий до розгляду та долучений до матеріалів справи разом із доданими до нього доказами.
29.01.2026 у судовому засіданні по справі № 916/5359/25 судом постановлено протокольну ухвалу про перерву до "12" лютого 2026 року о 12:40 год., про що відповідач був повідомлений відповідною ухвалою суду від 02.02.2026 в порядку ст. 120 ГПК України
Судове засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.01.2026 у справі № 916/5359/25 на 26.02.2026 о 10:20 год., не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги, що унеможливило проведення судових засідань.
12.02.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області судове засідання у справі № 916/5359/25 призначено на "26" лютого 2026 року о 10:20 год. 
19.02.2026 за вх.№ 6092/26 до суду від представника АТ «Херсонська Теплоелектроцентраль» надійшла заява, згідно якої заявник просив надати можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, як судом також була задоволена відповідною ухвалою від 20.02.2026.
У судовому засіданні 26.02.2026 господарський суд, з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ухвалив про проведення розгляду справи у розумні строки та постановив протокольну ухвалу про перерву до "10" березня 2026 року о 14:40 год. про що відповідач був повідомлений ухвалою суду від 27.02.2026, постановленою відповідно до вимог ст. 120 ГПК України.
27.02.2026 позивач надав до суду додаткові пояснення (вх. № 7118/26) на виконання протокольної ухвали суду від 26.02.2026 щодо об`єктів, які були предметом постачання теплоенергії. Вказані пояснення були долучені до матеріалів справи разом із доданими до них документами.
10.03.2026, врахувавши неявку позивача та у зв`язку з об`єктивною неможливістю завершити розгляд справи, судом було постановлено протокольну ухвалу про перерву до "21" квітня 2026 року о 12:20 год., про що АТ «Херсонська Теплоелектроцентраль» було повідомлене ухвалою суду від 11.03.2026 у відповідності до приписів ст. 120 ГПК України.
Судове засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі № 916/5359/25 на 21.04.2026 о 12:20 год., не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Цісельського О.В. у період з 07.04.2026 по 23.04.2026 включно.
24.04.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області судове засідання у справі № 916/5359/25 призначено на "14" травня 2026 року о 12:40 год.
27.04.2026 позивач звернувся до суду із заявою (вх. № 14375/26) про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.
14.05.2026 відповідачем подано до суду заяву (вх. № 16804/26) про розгляд справи без його участі, в якій також зазначив, що із заявленими вимогами позивача категорично не погоджується у зв`язку з неналежними доказами, очевидними арифметичними помилками, а також в частині вимог сплатити за комунальні послуги в умовах окупації.
Додатково щодо викладеного у відзиві на позов клопотання про призначення судової (бухгалтерської/технічної) експертизи для правильності розрахунків позивача, суд вважає за необхідне зауважити наступне.
За приписами ст. 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.
Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
При призначенні судової експертизи обов`язковим є визначення предмета доказування та з`ясування дійсної потреби спеціальних знань для встановлення певних фактичних даних, що входять до предмету доказування.
Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті. При цьому господарський суд самостійно визначає, чи є у нього необхідність у спеціальних знаннях і, відповідно, призначення для цього експертизи, чи такої необхідності немає і суд може вирішити спір на підставі інших доказів, поданих у справі.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» (заява № 61679/00) від 01.06.2006 зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури. 
Тобто, експертиза призначається, за сукупності декількох умов, а саме для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, відтак безпідставне призначення судової експертизи та зупинення у зв`язку з цим провадження у справі перешкоджає подальшому розгляду справи.
Призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 927/685/20).
Суд зазначає, що висновок експерта може бути одним із доказів, оцінується на рівні з іншими доказами та не має переважного значення перед іншими доказами. Отже, виходячи з заяв по суті справи та наявних у справі доказів, у суду відсутня підстава для призначення судової експертизи, а вирішення питань, які визначені відповідачем у клопотанні, не потребують спеціальних знань, а можуть бути вирішені шляхом проведення математичних розрахунків одночасно із застосуванням правових норм чинного законодавства.
Під час розгляду справи по суті представник позивача (АТ «Херсонська Теплоелектроцентраль») у своїй вступній промові та судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав повністю, обґрунтовуючи свою позицію доводами та аргументами, викладеними у заявах по суті, та наданими суду доказами.
Відповідач ФОП Дубіцький О.М. про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно, проте особисто або свого представника в судове засідання 14.05.2026 не направив, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, проти позовних вимог заперечував та просив суд у задоволені позову відмовити повністю, обґрунтовуючи свою позицію доводами та аргументами, викладеними у відзиві та усних поясненнях, наданими суду доказами.
В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах судових засідань.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, були б достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судових засідань тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо належного повідомлення всіх учасників справи, а також всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Щодо строку розгляду справи суд зауважує, що при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. 
Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття розумний строк вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства).
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення Бараона проти Португалії, 1987 рік, Хосце проти Нідерландів, 1998 рік; Бухкольц проти Німеччини, 1981 рік; Бочан проти України, 2007 рік).
Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи.
Відтак, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, судом здійснено розгляд справи у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст. 2, 11 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилалися під час судового розгляду як на підставу своїх вимог і заперечень, а також судом були безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.
В судовому засіданні, 14.05.2026 господарським судом був завершений розгляд справи по суті, відповідно до ч.1 ст.219 ГПК України оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та, відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України, в присутності представника позивача було проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи. 
Як убачається з договорів купівлі-продажу квартири від 19.03.2002 та від 25.03.2002, посвідчених приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маршаловою Л.В. та зареєстрованих в реєстрі за №№ 1275 та 1375, ОСОБА_1 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , 5 спільного заселення загальною площею 32,2 кв.м. та однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 
Окрім того, відповідно до договорів купівлі-продажу квартири від 02.04.2002, посвідчених приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маршаловою Л.В. та зареєстрованих в реєстрі за №№ 1518, 1521, ОСОБА_1 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 спільного заселення загальною площею 24,4 кв.м. та однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 .
21.04.2006 за приватним підприємцем Дубіцьким Олександром Миколайовичем було зареєстроване право приватної власності на магазин продовольчих товарів загальною площею 94,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 21.04.2006 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССА № 569729 від 27.04.2006.
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.07.2016, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 4258, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності двокімнатна квартира загальною площею 44,4 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_7 , що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 64778455 від 01.08.2016.
01.02.2021 між Акціонерним товариством «Херсонська теплоелектроцентраль» (виконавець, позивач, АТ «Херсонська ТЕЦ») та Фізичною особою-підприємцем Дубицьким Олександром Миколайовичем (споживач, відповідач, ФОП Дубіцький О.М.) було укладено договір № 13 з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії, відповідно до п.1 якого виконавець зобов`язується надавати споживачеві послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення/на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення (далі - послуга) відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.
Положеннями п. 3 договору передбачена інформація про споживача: 
1) адреса: м. Херсон, вул. Університетська, 120, вул. Університетська, 118; 
2) опалювальна площа (об`єм) будівлі – 2764,07 кв.м.; 2229,49 кв.м.; 
3) теплове навантаження будівлі – 0,11360 Гкал/год; 0,09163 Гкал/год; 
4) опалювальна площа (об`єм) приміщення споживача – 94,9 кв.м.; 44.4 кв.м.; 
5) теплове навантаження приміщення споживача – 0,00389 Гкал/год; 0,00182 Гкал/год.
Пунктом 5 договору визначено, що будівля обладнана вузлом (вузлами) комерційного обліку теплової енергії: тепловий лічильник, тип засобу обліку теплової енергії: Multical, заводський номер 6169957/0015, місце встановлення: Університетська, 120; тепловий лічильник, тип засобу обліку теплової енергії: Multical, заводський номер 5203870/2007, місце встановлення: Університетська, 118.
Згідно п.п. 7-9 договору виконавець забезпечує постачання теплоносія безперервно з гарантованим рівнем безпеки, обсягу, температури та величини тиску. Надання послуги здійснюється безперервно з урахуванням часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період безперервно, крім часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до п.13 договору обсяг спожитої у будівлі послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будівлі за показаннями вузла (вузлів) комерційного обліку.
За умовами п. 19 договору зняття показань засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку теплової енергії здійснюється щомісяця виконавцем у присутності споживача або його представника, крім випадків, коли зняття таких показань здійснюється виконавцем за допомогою систем дистанційного зняття показань або здійснює споживач щоденно в робочі дні о ___.00 годині. У такому разі, виконавець зобов`язаний забезпечити можливість самостійного (без додаткового звернення до виконавця в кожному окремому випадку) ознайомлення з показаннями вузла (вузлів) комерційного обліку споживачем через електронну систему обліку розрахунків споживачів.
Відповідно до п. 20 договору у разі відсутності інформації про показання вузла (вузлів) комерційного обліку та/або недопущення споживачем виконавця до вузла (вузлів) комерційного обліку для зняття показань засобів вимірювальної техніки для визначення обсягу теплової енергії, спожитої в будівлі, визначається середній обсяг споживання теплової енергії в будівлі протягом попереднього опалювального періоду, а у разі відсутності такої інформації - за фактичний час споживання протягом поточного опалювального періоду, але не менше 30 днів. Після відновлення надання показань вузлів комерційного обліку виконавець зобов`язаний провести перерахунок із споживачем. Перерахунок із споживачем проводиться у тому розрахунковому періоді, в якому було отримано в установленому порядку інформацію про невідповідність обсягу, але не більше ніж за 12 розрахункових періодів.
Згідно з п.22 договору розподіл обсягу теплової енергії, спожитої в будинку, згідно з вимогами Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» здійснює виконавець.
Пунктом 23 передбачено, що зняття показань засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) розподільного обліку теплової енергії (приладів - розподілювачів теплової енергії) щомісяця здійснюється споживачем, крім випадків, коли зняття таких показань здійснюється виконавцем за допомогою систем дистанційного зняття показань.
У разі коли зняття показань засобів вимірювальної техніки здійснює споживач, він щомісяця з 25 по 30 число передає показання вузлів розподільного обліку теплової енергії (приладів - розподілювачів теплової енергії) виконавцю в один із таких способів: за номером телефону, зазначеним у розділі «Реквізити і підписи сторін» цього договору; на адресу електронної пошти, зазначену у розділі «Реквізити і підписи сторін» цього договору; через електронну систему обліку розрахунків споживачів, зазначену у розділі «Реквізити і підписи сторін» цього договору.
У разі ненадання споживачем виконавцю у визначений сторонами строк показань вузла (вузлів) розподільного обліку теплової енергії/приладів - розподілювачів теплової енергії, якщо такі показання зобов`язаний знімати споживач, для цілей визначення обсягу теплової енергії, спожитої споживачем, протягом трьох місяців визначається середній обсяг споживання споживачем теплової енергії у попередньому опалювальному періоді, а за відсутності такої інформації - за фактичний час споживання протягом поточного опалювального періоду, але не менше 30 днів (п. 25 договору).
Відповідно до п.34 договору споживач вносить плату виконавцю, яка складається з: плати за послугу, що розраховується, виходячи з розміру затвердженого тарифу на послугу та обсягу спожитої послуги; плати за абонентське обслуговування в розмірі 29,68 гривень. Внески за встановлення, обслуговування та заміну вузлів комерційного обліку послуги включаються до плати виконавцю і в рахунку відображаються окремо. У разі застосування двоставкового тарифу на послугу з постачання теплової енергії плата за послугу з постачання теплової енергії визначається як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу (протягом опалювального періоду) та обсягу споживання або за нормою споживання, встановленою органом місцевого самоврядування, що підлягає щомісячному коригуванню виконавцем послуги за фактичною кількістю годин постачання теплової енергії та фактичною середньомісячною температурою зовнішнього повітря (у випадку, визначеному Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»), а також умовно-постійної частини тарифу (протягом року).
Пунктом 35 договору встановлено, що ціною (вартістю) послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Станом на дату укладення цього договору тариф на послугу становить 2001,41 гривень за 1 Гкал з ПДВ.
У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну ціни/тарифу на зазначену комунальну послугу виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачам з посиланням на рішення відповідних органів. У разі зміни зазначеного тарифу протягом строку дії цього договору новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію без внесення сторонами додаткових змін до цього договору.
Згідно з п. 36 договору тривалість розрахункового періоду для визначення обсягу спожитої послуги, здійснення розподілу обсягу спожитих послуг, оплати послуги виконавцю становить з 1 по 31 число місяця, але не може перевищувати місяць. Плата за абонентське обслуговування нараховується щомісяця. Початок і закінчення розрахункового періоду для розрахунку за платою за абонентське обслуговування завжди збігаються з початком і закінченням календарного місяця відповідно.
Відповідно до п.п. 37, 38 договору виконавець формує та не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим надає рахунок на оплату послуги. Рахунок надається на паперовому носії. Рахунок на оплату спожитої послуги надається не пізніше ніж за десять днів до граничного строку внесення плати за спожиту послугу. Споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше 31 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
Пунктом 40 договору передбачено, що під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів). У разі коли споживачем не визначено розрахунковий період або якщо за зазначений споживачем період виникла переплата, виконавець має право зарахувати такий платіж (його частину в розмірі переплати) в рахунок заборгованості споживача за минулі розрахункові періоди, якщо така є, а якщо такої немає - в рахунок майбутніх платежів споживача починаючи з найближчих до дати здійснення платежу періодів (розрахункових місяців).
За умовами п. 41 договору у разі коли споживач не повністю вніс плату виконавцю за розрахунковий період, а також коли виконавець здійснює зарахування переплати в рахунок заборгованості за минулі періоди або в рахунок майбутніх платежів споживача відповідно до пункту 38 цього договору, отримані від споживача кошти зараховуються: в першу чергу - в рахунок плати за послугу; в другу чергу - в рахунок плати за абонентське обслуговування.
Згідно з п/п. 11 п. 44 та п/п 3 п.45 договору споживач має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем (мереж) централізованого теплопостачання, а зобов`язаний, зокрема, оплачувати надану послугу за ціною/тарифом, що визначені встановленими відповідно до законодавства у строки, встановлені цим договором.
Пунктами 55-58 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту укладення і діє до 31.12.2021. Якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк. Припинення дії цього договору не звільняє сторони від обов`язку виконання зобов`язань, які на дату такого припинення залишилися невиконаними.
Умови цього договору, крім ціни (вартості) послуги, можуть бути змінені виключно за згодою сторін. У разі зміни тарифу на теплову енергію з моменту його введення в дію застосовується відповідна нова ціна (вартість) послуги відповідно до Порядку зміни умов договору та ціни (тарифу).
Вказаний договір підписаний представниками обох сторін без заперечень скріплений відтиском печаток контрагентів.
На підтвердження обсягів споживання відповідачем у спірному періоді теплової енергії позивачем надано суду звіти за листопад - грудень 2021 року, січень - березень 2022 року, грудень 2022 року, січень - березень 2023 року, листопад - грудень 2023 року, січень - березень 2024 року за адресами споживання: вул. Університетська, буд 118 та 120.
У розрахунку теплової енергії, спожитої ФОП Дубіцьким О.М. по об`єктах за адресами вул. Університетська, 118 та 120, за період листопад 2021 року – березень 2024 року вказано, що розрахунки за послуги теплопостачання в будинках, які обладнані будинковими (комерційними) приладами обліку теплової енергії були проведені відповідно Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою КМУ №830 від 21.08.2019, а також наведено розрахунки обсягу споживання відповідачем теплової енергії з урахуванням загальної площі будинку, площі приміщень ФОП Дубіцького О.М. та кількості Гкал витрачених будинком по кожному місяцю окремо. Окрім того, наведено перерахунок вартості теплової енергії по постанові КМУ № 1209 від 10.11.2021 та виходячи з розпоряджень Херсонської міської ради № 594 від 29.09.2021, № 895 від 16.12.2021 та № 707р від 21.11.2023, які також наявні в матеріалах справи.
Як свідчить наданий позивачем розрахунок спожитої теплової енергії, за листопад 2021 року ФОП Дубіцьким О.М. спожито 1,05 Гкал. на суму 3520,09 грн з ПДВ (за тарифом, встановленим рішенням Виконавчого комітету Херсонської міської ради №594 від 29.09.2021), за грудень 2021 року – 1,74 Гкал. на суму 12967,66 грн з ПДВ (за тарифом, встановленим рішенням Виконавчого комітету Херсонської міської ради №895 від 16.12.2021), за січень 2022 року – 2,53 Гкал. на суму 20589,42 грн з ПДВ, за лютий 2022 року – 1,69 Гкал. на суму 13753,39 грн з ПДВ, за березень 2022 року – 1,93 Гкал. на суму 13856,39 грн з ПДВ, за грудень 2022 року – 1,73 Гкал. на суму 8821,38 грн з ПДВ, за січень 2023 року здійснено перерахунок за попередній період на – (мінус) 0,55 Гкал. на суму – (мінус) 2804,48 грн, за лютий 2023 року – 1,73 Гкал. на суму 8821,38 грн з ПДВ, за березень 2023 року – 1,50 Гкал. на суму 7648,60 грн з ПДВ, за листопад 2023 року – 0,41 Гкал. на суму 2234,53 грн з ПДВ (за тарифом, встановленим рішенням Виконавчого комітету Херсонської міської ради №707р від 21.11.23) за грудень 2023 року – 2,19 Гкал. на суму 11935,67 грн з ПДВ, за січень 2024 року – 2,72 Гкал. на суму 14824,21 грн з ПДВ, за лютий 2024 року – 2,77 Гкал. на суму 15096,71 грн з ПДВ, за березень 2024 року – 1,59 Гкал. на суму 8665,62 грн з ПДВ. Всього – 23,03 Гкал на суму 139930,57 грн.
На підставі поданих звітів та визначених АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» обсягів, позивачем виставлено акти та рахунки на оплату № 0-143 на загальну суму 139930,57 грн, згідно яких відповідачем спожито теплову енергію: у листопаді 2021 року – 1,05 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 3520,09 грн; у грудні 2021 року – 1,74 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 12967,66 грн; у січні 2022 року – 2,53 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 20589,42 грн.; у лютому 2022 року – 1,69 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 13753,39 грн; у березні 2022 року – 1,93 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 13856,39 грн; у грудні 2022 року – 1,73 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 8821,38 грн; у січні 2023 року, визначено з позначкою мінус 0,55 Гкал, у зв`язку із здійсненням перерахунку за минулі періоди, на суму мінус 2804,48 грн.; у лютому 2023 року – 1,73 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 8821,38 грн; у березні 2023 року – 1,50 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 7648,60 грн; у грудні 2023 року – 2,19 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 11935,67 грн; у листопаді 2023 року – 0,41 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 2234,53 грн; у січні 2024 року – 2,72 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 14824,21 грн; у лютому 2024 року – 2,77 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 15096,71 грн; у беезні 2024 року – 1,59 Гкал, що за тарифом на теплову енергію, розрахованим відповідно до постанови КМУ № 1209 від 10.11.2021, становить з ПДВ 8665,62 грн.
Як вбачається з довідки щодо руху заборгованості ФОП Кучеренко О.Ф., відповідач частково оплатив спожиту у листопаді та грудні 2021 року теплову енергію 30.12.2021 у сумі 3520,09 грн та 12.04.2022 у сумі 12967,66 грн . На підтвердження здійснення відповідачем іншої оплати матеріали справи доказів не містять.
19.07.2024 позивач звернувся до відповідача з вимогою за №03-1/1229 про сплату заборгованості у сумі 123446,89 грн. у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.
Супровідним листом від 19.07.2024 №03-1/1229 позивач надіслав відповідачу рахунки та акти виконаних робіт за теплову енергію з листопада 2021 року по березень 2024 року, акт взаємних розрахунків та вимогу про сплату заборгованості, про що свідчить наявний у справі опис вкладення на ім`я ФОП Дубіцького О.М., накладна за №7300800104776 та фіскальний чек від 19.07.2024.
Оскільки відповідачем не виконані договірні зобов`язання в частині повного та своєчасного розрахунку з оплати наданих позивачем послуг, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 123446,89 грн.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при ухваленні рішення.
Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
В свою чергу, частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як встановлено статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 632 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами
Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 1 статті 902 ЦК України, в свою чергу, встановлено, що виконавець повинен надати послугу особисто.
При цьому положеннями статті 903 ЦК України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про теплопостачання», теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Регулювання тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії з урахуванням змін цін на енергоносії та інших витрат визначено статтею 15 цього ж Закону одним із основних завданнями державного регулювання діяльності у сфері теплопостачання.
Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Статтею 20 Закону України «Про теплопостачання», визначено, що тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням альтернативних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.
Відповідно до абз.13 ст.20 Закону України «Про теплопостачання» тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.
Із змісту ч.3 ст. 24, ч.2 ст.25 Закону України «Про теплопостачання» вбачається, що основними обов`язками споживача теплової енергії є: своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії; додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Теплопостачальні, теплотранспортні і теплогенеруючі організації зобов`язані: забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів; здійснювати перерахунок за спожиту теплову енергію із споживачами з урахуванням авансового платежу та показань приладів комерційного обліку теплової енергії протягом місяця після закінчення опалювального періоду
За приписами ч. 6 ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
За змістом ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання комунальних послуг та надання послуги з управління багатоквартирним будинком здійснюються безперервно, крім часу перерв на: проведення ремонтних і профілактичних робіт згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації і користування, положеннями про проведення поточного і капітального ремонтів та іншими нормативно-правовими актами; міжопалювальний період для мереж (систем) опалення (теплопостачання) виходячи з кліматичних умов згідно з нормативно-правовими актами; 3) ліквідацію наслідків аварії.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Порядок визначення дати початку і закінчення опалювального періоду визначається законодавством. Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених статтею 16 цього Закону. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат. 
Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Порядок організації діяльності національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, визначається Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».
Відповідно до Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Крім того, вбачається, що термін споживач застосовується в значно ширшому значенні, оскільки він також розповсюджується і на осіб, які використовують теплову енергію без укладення договору на теплопостачання.
Пунктом 6 Правил №830 визначено, що виконавець забезпечує постачання теплової енергії у відповідній кількості та якості, що забезпечує надання послуги встановленим нормативам: за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем - до межі внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку (будівлі) та інженерно-технічних систем приміщення споживача; за договором з колективним споживачем, колективним договором, індивідуальним договором, договором з власником (користувачем) будівлі - до межі зовнішніх інженерних мереж постачання послуги виконавця та внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку (будівлі).
Відповідно до п. 8 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Рішення про початок та закінчення опалювального періоду приймається органами місцевого самоврядування з урахуванням кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, державними санітарними нормами і правилами. Опалювальний період починається не пізніше ніж коли протягом трьох діб середня добова температура зовнішнього повітря становить 8°С та нижче, а закінчується не раніше ніж коли протягом трьох діб середня добова температура зовнішнього повітря перевищує 8°С.
Пунктом 9 Правил 830 передбачено, що постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період безперервно, крім часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, крім часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Згідно з п. 37 правил 830 споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.
Згідно вимог 1 статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Як встановлено судом, правовідносини між Акціонерним товариством «Херсонська теплоелектроцентраль», як виконавцем, та Фізичною особою-підприємцем Дубіцьким Олександром Миколайовичем, як споживачем, виникли на підставі укладеного між ними 01.02.2021 договору № 13 з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії.
Укладений між сторонами по справі договір, за яким позивач здійснює постачання теплової енергії відповідачу, є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України. При цьому суд зазначає, що згідно вимог ст. 204 Цивільного кодексу України укладений сторонами договір, як правочин є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, і його недійсність не була визнана судом, а тому зазначений договір в силу вимог ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами, і зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Матеріали справи доказів направлення письмових заяв про розірвання договору або про перегляд його умов не містять.
Відтак, матеріали справи не містять доказів звернення сторін з намірами припинити дію договору у порядку, передбаченому п. 56 договору, розірвання, припинення або визнання недійсним договору, у зв`язку з чим суд вважає, що він є чинним, таким, що продовжений на підставі положень пункту 56 договору та обов`язковим до виконання сторонами у справі. 
При цьому, суд зауважує, що ані п. 56 договору, ані договір в цілому не містить будь-яких застережень щодо його пролонгації лише за умови стабільного та мирного господарювання, а відповідачем жодним чином не доведено, із посиланням на відповідні норми чинного законодавства України, юридичної недійсності автоматичного продовження дії спірного договору на подальші роки. Водночас, суд погоджується з доводами позивача, що даним договором та чинним законодавством не передбачено автоматичного зупинення або припинення дії договору в період воєнного стану, проведення бойових дій або в період тимчасової окупації певної територіальної громади.
Суд наголошує, що у відповідності до пункту 1 частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України договір – є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.
Договір – це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який право чин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.
Приписами Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 1022), а саме пунктами 8 та 9 визначено, що постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період та постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період безперервно, крім часу перерв, визначених частиною першою статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Умовами укладеного між сторонами у справі договору, суть та зміст якого не ставиться відповідачем під сумнів, передбачено встановлення відповідних засобів комерційного обліку (тепловий лічильник Multical, заводський номер 6169957/0015), за адресою вул. Університетська, 120 та (тепловий лічильник Multical, заводський номер 5203870/2007) за адресою вул. Університетська, 120 (адреси споживача за укладеним договором), відтак у випадку відсутності споживання теплової енергії споживач має можливість довести це представши відповідні показники приладів обліку.
Матеріали справи не містять будь-яких заперечень щодо обсягів споживання відповідачем теплової енергії, факт постачання теплової енергії у визначених обсягах за спірний період відповідачем не спростовано. Відповідач не надає будь-яких доказів про те, що ним отримано послуги з постачання теплової енергії за договором в іншому обсязі, ніж стверджує позивач, а відомості позивача є недостовірними. Відповідач також не звертався до суду щодо врегулювання розбіжностей обсягів спожитим ним послуг.
При цьому, суд враховує, що тарифи на послугу з постачання теплової енергії, теплову енергію та її транспортування для потреб населення, бюджетних установ та інших споживачів м. Херсона протягом спірного періоду були встановлені Акціонерному товариству «Херсонська теплоелектроцентраль» рішеннями Виконавчого комітету Херсонської міської ради № 594 від 29.09.2021 та № 895 від 16.12.2021, а також розпорядженням Херсонської міської військової адміністрації від 21.11.2023 №707p.
Крім того, в розрахунку враховано, що зміна розміру нарахувань за теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води споживачам (крім населення, бюджетних установ, релігійних організацій) у зв`язку із щомісячною зміною ціни природного газу (без урахування зміни тарифів на послуги транспортування та розподілу природного газу, торговельної надбавки (націнки) постачальника) виконується згідно з постановою КМУ від 10.11.2021 № 1209.
Таким чином суд доходить висновку про правомірність проведених позивачем нарахувань обсягів спожитої відповідачем теплової енергії за спірний період, та про обґрунтованість розрахованої позивачем вартості такого обсягу. Між тим відповідачем свого контрозрахунку до суду надано не було, та не спростовано проведені позивачем розрахунки.
Водночас, судом встановлено, що теплова енергія надавалась у нежитлові приміщення (місцезнаходження – м. Херсон, вул. Університетська буд 118 та буд. 120), тобто у місто, яке з 01.03.2022 по 11.11.2022 перебувало під тимчасовою окупацією російської федерації.
Слід зазначити, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі.
Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією».
Відповідно пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII (далі – Закон № 1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих російською федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема виснував, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. 
Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України 06.12.2022 затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.
Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території рф в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
З огляду на викладене у постанові зі справи № 908/1162/23, Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові зі справи №910/9680/23 про поширення положень статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.
Суд враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень частини четвертої статті 236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Крім того, суд зазначає, що факт тимчасово окупації м. Херсон з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загальновідомою обставиною.
В свою чергу, позивач не заперечує той факт, що борг за надані послуги нараховано стосовно об`єкту, який розташований у місті Херсон, та включає період, коли територія знаходилася під окупацією РФ.
Відповідно до статті 13-1 Закону № 1207-VII її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасового окупованих територій України №309 від 22.12.2022, Херсонська міська територіальна громада була тимчасово окупованою у період з 01.03.2022 по 11.11.2022. Аналогічні відомості містяться у наказі Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Таким чином, враховуючи те, що факт окупації м. Херсон з 01.03.2022 по 11.11.2022 є загально відомим фактом, то враховуючи положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, у період з березня по 11 листопада 2022 року не існувала заборгованість з постачання на окуповану територію товарів і послуг, в тому числі надання послуг з постачання теплової енергії.
Окрім того, судом враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» визначено, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється, в тому числі, нарахування плати за житлово-комунальні послуги з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій, включених до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, та стягнення заборгованості за ці послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. за відповідний період окупації, споживачів та/або членів їх сімей на відповідній території (абз.4 п.1 Постанови №206 в редакції постанови КМУ №1405 від 29.12.2023). Водночас, пунктом 2 Постанови №206 чітко встановлено, що така підлягає застосуванню з 24.02.2022.
Дані обставини, на переконання суду, є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за поставлену у березні 2022 року теплову енергію в сумі 13856,39 грн.
Стосовно посилань відповідача на неможливість виконання умов договору у зв`язку з настанням непереборної сили та недоведення позивачем можливості відповідача безперешкодно користуватися своїми приміщеннями для отримання послуг у період тимчасової окупації, активних бойових дій суд зазначає наступне.
Так відповідно до положень пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» №206 від 05.03.2022 (в редакції від 27.04.2023 та від 30.12.2023) установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється, зокрема, стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. з дати початку по дату завершення бойових дій або тимчасової окупації територій, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312), або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів.
Крім того суд зазначає, що у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» №206 від 05.03.2022 (в редакції від 30.12.2023), стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 р. з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, забороняється також, якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги.
Між тим, матеріали справи не містять доказів надання відповідачем копії такої довідки позивачу, або будь-якого іншого документа, який би підтверджував відсутність відповідача у приміщенні, так само як і не містять доказів направлення будь-якими поштовими засобами зв`язку такого документа на адресу позивача, а також відповідачем не надано до суду жодного доказу в якості підтвердження пошкодження його майна.
Наразі господарський суд зауважує, що надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками таких обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності. При цьому сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.
Факт, що дію обставин непереборної сили необхідно довести, не виключає того, що наявність таких обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21 та від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21).
Зокрема, наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами у відповідності до статей 14, 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» шляхом видачі сертифіката.
При цьому господарський суд зауважує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
Таким чином, у будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.
Між тим судом враховується, що таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних. Відтак сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.
Як зазначалося вище, ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.
Сама по собі збройна агресія проти України та воєнний стан, не можуть автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.
Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що матеріали даної господарської справи не містять доказів звернення відповідача на адресу АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» з повідомленням про наявність обставин, що унеможливлюють виконання зобов`язань за договором № 13 від 01.02.2021, а саме відразу після їх виникнення, як і не надано доказів засвідчення наявності форс-мажорних обставин Торгово-промисловою палатою України, що свідчить про те, що позивач не був заздалегідь проінформований про наявність таких обставин, в тому числі й задля припинення постачання теплової енергії на об`єкт відповідача. Крім того, як вже було встановлено судом, відповідач не звертався до позивача із заявою про припинення даного договору з підстав неможливості його виконання.
Наразі господарський суд наголошує, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 920/528/19).
За таких обставин, суд вважає, що відповідачем у даній справі не підтверджено належними та допустимими доказами об`єктивної неможливості виконання ним прийнятих на себе зобов`язань за договором № 13 від 01.02.2021 внаслідок існування обставин непереборної сили.
Враховуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку, що АТ «Херсонська ТЕЦ» належним чином виконано взяті на себе за умовами укладеного договору зобов`язання в частині безперервного постачання теплової енергії ФОП Дубіцькому О.М. протягом листопада – грудня 2021 року, січня – лютого 2022 року, грудня 2022 року, січня 2023 року - березня 2024 року. У той же час, безперервність передбачає постачання теплової енергії протягом усього періоду опалюваного сезону. 
Докази звернення відповідача до позивача щодо неналежного надання послуг з теплопостачання або щодо неправомірних нарахувань щодо вартості наданих послуг у матеріалах справи відсутні. Отже, матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано факт надання позивачем послуг з постачання теплової енергії на об`єкт відповідача в період з листопада 2021 року по березень 2024 року, за виключенням періоду постачання у березні 2022 року та з урахуванням здійсненої відповідачем оплати на загальну суму 16487,75 грн.
Проаналізувавши умови, зміст прав та обов`язків сторін договору, на підставі яких виникли зобов`язання сторін, судом встановлено, що позивачем належним чином виконано умови договору в частині надання відповідачу послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення. Проте, відповідачем порушено умови договору в частині проведення розрахунків за надані послуги.
З огляду на зазначене, судом встановлено, що заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію становитиме 109586,43 грн. (139930,54 грн - 16487,75 грн - 13856,39 грн) за загальний період з січня 2022 року по березень 2024 року.
Так, відповідач в порушення приписів ст.ст. 525, 526, 610, 629, 692, 714 ЦК України та умов договору вартість спожитої теплової енергії в розмірі 109586,43 грн не оплатив, не дивлячись на те, що згідно ч.1 ст.530 ЦК України та п. 38 договору строк виконання відповідного грошового зобов`язання настав. 
Станом на дату розгляду даної справи в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виконання відповідачем зобов`язання за договором в частині здійснення оплати за надані позивачем послуги з постачання теплової енергії у спірний період на загальну суму 109586,43 грн, у зв`язку із чим у ФОП Дубіцького О.М. перед позивачем виникла заборгованість в зазначеній сумі. Протилежного матеріали справи не містять. 
На підставі викладеного, враховуючи, що своєчасна оплата наданих АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» послуг з постачання теплової енергії є одним з основних обов`язків ФОП Дубіцького О.М., належне виконання якого вимагається спірним договором та законом, в матеріалах справи відсутні, а відповідачем всупереч вимог ст. 73, 74 ГПК України під час розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами відсутність споживання послуг позивача з постачання теплової енергії, не надано доказів, які б могли спростувати наявність у нього заборгованості перед позивачем за договором № 13 з індивідуальним споживачем про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.02.2021 за отримані у спірний період послуги, а також доказів, які б свідчили про сплату відповідачем вказаної заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу є частково обґрунтованими та доведені належними і допустимими доказами, тому суд задовольняє позовні вимоги в розмірі 109586,43 грн.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Згідно із статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Допустимість доказів за статтею 77 Господарського процесуального кодексу України полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (статті 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Судом були досліджені докази, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених учасниками судового процесу, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування висновків, до яких дійшов господарський суд під час вирішення даного спору.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, з огляду на те, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, його розмір підтверджується наявними матеріалами справи, а також враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов`язання щодо здійснення розрахунку за надані послуги з постачання теплової енергії у строки, визначені договором, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за користування тепловою енергією є частково обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідачем не спростовані, а відтак підлягають частковому задоволенню з урахуванням вищевикладеного. 
Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, відповідно до ст.129 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2150,42 грн. 
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов – задовольнити частково.
2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Дубіцького Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Херсонська Теплоелектроцентраль» (Бериславське шосе, № 1, м. Херсон, 73036, код ЄДРПОУ 00131771) заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 109 586 (сто дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят шість) грн 43 коп та судовий збір в розмірі 2 150 (дві тисячі сто п`ятдесят) грн 42 коп.
3. В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.
Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.
Повне рішення складено 19 травня 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський