КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 липня 2026 року м. Київ №320/58707/24
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши в електронній формі у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" звернувся ОСОБА_1 з позовом до Військова частина НОМЕР_1 у якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення за результатом розгляду рапорта ОСОБА_1 від 29.07.2024 року про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 на підставі абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 29.07.2024 подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. До рапорта були додані всі документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звільнення. Незважаючи на це, військова частина у встановлений законодавством строк не прийняла рішення за результатами розгляду рапорта та не повідомила позивача про результати його розгляду. Позивач вважає таку бездіяльність протиправною, оскільки вона порушує вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та наказу Міністерства оборони України №531 від 06.08.2024 щодо строків розгляду рапортів військовослужбовців.
Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.
Відповідач проти задоволення позову заперечив, у відзиві на позовну заяву зазначив, що звернення представника позивача разом із рапортом було розглянуто, за результатами чого представнику позивача направлено лист від 14.09.2024 №16890, яким повідомлено про залишення рапорта без реалізації. Відповідач вказує, що з поданих документів неможливо було встановити відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері позивача або підтвердити, що такі особи самі потребують постійного догляду, що є обов`язковою умовою звільнення відповідно до абзацу 12 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Також відповідач зазначає, що до військової частини надійшло звернення адвоката, а не належним чином поданий рапорт відповідно до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Крім того, відповідач наголошує, що питання звільнення військовослужбовця належить до дискреційних повноважень уповноваженого органу, а тому суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень та приймати рішення про звільнення замість нього.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 03 квітня 2022 року, що підтверджується довідкою №785 від 28.06.2024. 
29 липня 2024 року адвокат Андрійчук Ірина Василівна, яка представляє інтереси позивача на підставі договору про надання правової допомоги, направила на адресу командира військової частини НОМЕР_1 звернення №60, до якого долучила рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи. У зверненні адвокат просила прийняти та розглянути рапорт, повідомити про результати його розгляду, а у разі відмови надати письмову вмотивовану відповідь. До звернення були додані ордер адвоката, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та нотаріально посвідчені додатки до рапорта на 18 аркушах. 
До рапорта про звільнення були додані нотаріально посвідчені копії документів, які, на думку позивача, підтверджують наявність законних підстав для звільнення, а саме: військовий квиток ОСОБА_1 НОМЕР_2 від 18.06.1996, свідоцтво про народження позивача серії НОМЕР_3 , паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача, витяг з реєстру територіальної громади №2024/008380588 від 15.07.2024, посвідчення учасника бойових дій № НОМЕР_4 від 06.10.2023, паспорт та РНОКПП матері позивача ОСОБА_2 , витяг з реєстру територіальної громади №2024/007592940 від 28.06.2024, довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №132273 від 29.06.2023, медичний висновок лікарсько-консультативної комісії №194 від 27.06.2024, нотаріальна заява ОСОБА_2 , свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 , довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ №090025 від 23.07.2020 та військово-обліковий документ №170720242651668400005 від 18.07.2024. 
Звернення адвоката разом із рапортом та доданими документами було отримано військовою частиною НОМЕР_1 13 серпня 2024 року та зареєстровано за вхідним №11185. 
За результатами розгляду звернення представника позивача військова частина НОМЕР_1 підготувала лист від 14.09.2024 №16890, яким повідомила про розгляд звернення та залишення рапорта ОСОБА_1 без реалізації. У листі зазначено, що командування військової частини не може достовірно встановити відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері позивача або їхню потребу у постійному догляді, а тому підстави для звільнення позивача відсутні.
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини щодо проходження та припинення військової служби врегульовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з підпунктом «г» пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема, у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду, за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців визначено Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 № 531 (далі Порядок № 531).
Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку № 531 встановлено, що усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства. Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 531 відмова в розгляді рапорту має бути вмотивованою.
Згідно з пунктом 8 розділу ІІІ Порядку № 531 термін розгляду паперового рапорту розпочинається з часу подання рапорту, а не з часу його реєстрації службою діловодства; у разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Пунктом 9 розділу ІІІ Порядку № 531 визначено, що розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється: невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання рапорту щодо питань, які стосуються, зокрема, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин; у строк не більше 14 днів із дня подання рапорту щодо всіх інших питань.
Порядком № 531 командуванню заборонено, зокрема, відмовляти у задоволенні рапорту через відсутність документів або інформації, які є або повинні бути в розпорядженні цього командира, створюються (формуються, видаються) самим підрозділом та/або можуть бути витребувані підрозділом, а також відмовляти у розгляді рапорту з підстав недотримання вимог щодо форматування документа або через помилки у написанні, які не впливають на суть рапорту. Непогодження рапорту безпосередніми командирами не перешкоджає його подальшому руху.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що праву військовослужбовця на подання рапорту про звільнення кореспондує обов`язок командування належним чином, у встановлений строк, розглянути такий рапорт по суті порушеного у ньому питання та прийняти за результатами розгляду одне з рішень: про звільнення військовослужбовця (за наявності підстав) або вмотивовану письмову відмову у задоволенні рапорту, доведену до відома військовослужбовця. Відмова має ґрунтуватися на аналізі заявленої підстави звільнення, а не виключно на формальних зауваженнях.
Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що рапорт позивача фактично розглянуто, а відповідь надано листом від 14.09.2024 за вих. № 16890, суд виходить із такого.
Належним розглядом рапорту про звільнення є розгляд по суті заявленої військовослужбовцем підстави, результатом якого є прийняття вмотивованого рішення про звільнення або про обґрунтовану відмову у звільненні з оцінкою наведеної підстави та доданих документів. 
Натомість зі змісту листа військової частини НОМЕР_1 від 14.09.2024 №16890 убачається, що відповідач, посилаючись на положення абзацу дванадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зазначив про неможливість встановлення з поданих документів відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері позивача або підтвердження того, що такі особи самі потребують постійного догляду, у зв`язку з чим повідомив про залишення рапорту без реалізації. Разом із тим зазначений лист не містить рішення про задоволення рапорту або про відмову у його задоволенні, не містить належної правової оцінки усіх поданих позивачем документів, не визначає конкретного переліку документів, які необхідно додатково подати для підтвердження підстав звільнення, а також не свідчить про прийняття відповідачем за результатами розгляду рапорту одного із рішень, передбачених законодавством. Фактично відповідач обмежився повідомленням про залишення рапорту без реалізації, хоча такий спосіб вирішення питання щодо звільнення військовослужбовця чинним законодавством не передбачений.
За таких обставин суд дійшов висновку, що надання позивачу листа роз`яснювального характеру не є належним розглядом рапорту про звільнення по суті у розумінні Порядку № 531 та не свідчить про виконання відповідачем обов`язку розглянути рапорт і прийняти за результатами його розгляду законне рішення. Формальний підхід до розгляду рапорту, який зводиться до повідомлення військовослужбовцю загальних вимог законодавства без вирішення порушеного питання по суті, є проявом протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Доводи відповідача про те, що подані позивачем документи не підтверджують відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення матері позивача або того, що такі особи самі потребують постійного догляду, суд відхиляє як такі, що не звільняють відповідача від обов`язку належним чином розглянути поданий рапорт по суті. У разі якщо відповідач дійшов висновку про недостатність поданих документів для вирішення питання щодо звільнення позивача з військової служби, він, відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Порядку реалізації військовослужбовцями Збройних Сил України права на звернення з питань проходження військової служби, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 № 531, не був позбавлений можливості під час розгляду рапорту зазначити вичерпний перелік документів, які необхідно додатково подати для підтвердження заявленої підстави звільнення та вирішення питання по суті. 
Проте матеріали справи свідчать, що відповідач цього не зробив, а обмежився повідомленням про залишення рапорту без реалізації. Водночас питання достатності, належності та допустимості поданих позивачем документів, а також наявності чи відсутності передбачених законом підстав для звільнення підлягає оцінці уповноваженим командиром саме під час розгляду рапорту із прийняттям відповідного мотивованого рішення, а не може бути підставою для неприйняття такого рішення або залишення рапорту без реалізації.
Доводи відповідача про те, що до військової частини надійшло звернення адвоката, а не рапорт позивача, суд також відхиляє. Як встановлено судом, звернення адвоката від 29.07.2024 №60 містило прохання прийняти та розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби, а до нього було додано безпосередньо рапорт позивача, підписаний останнім, а також документи на підтвердження заявлених підстав звільнення. Зазначене звернення було отримано та зареєстровано відповідачем 13.08.2024 за вхідним №11185, що свідчить про надходження до військової частини саме рапорту позивача. 
Направлення рапорту представником позивача не змінює його правової природи та не може бути підставою для невирішення порушеного у ньому питання по суті. Чинне законодавство не містить заборони на подання рапорту через уповноваженого представника або разом із адвокатським зверненням, якщо такий рапорт містить волевиявлення військовослужбовця та поданий на розгляд компетентного командира. Відтак посилання відповідача на те, що ним розглядалося виключно звернення адвоката, а не рапорт позивача, не спростовує його обов`язку розглянути поданий рапорт по суті та прийняти за результатами його розгляду відповідне мотивоване рішення.
Враховуючи вищевикладене, оскільки рапорт позивача про звільнення з військової служби, який надійшов до відповідач 13.08.2024, у встановлений Порядком № 531 строк не був розглянутий по суті, а за результатами його розгляду відповідачем не прийнято жодного зі встановлених законодавством рішень (про звільнення або про вмотивовану відмову у задоволенні рапорту), суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо нерозгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби є протиправною, а тому позовна вимога про визнання такої бездіяльності протиправною підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Згідно з пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативного характеру, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 13 Конвенції передбачено право кожного, чиї права та свободи, визнані в Конвенції, було порушено, на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.
Водночас суд враховує, що прийняття рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби належить до повноважень відповідного командира (начальника) військової частини та потребує попередньої оцінки наведеної у рапорті підстави звільнення і доданих документів, перевірки відсутності інших членів сім`ї, які зобов`язані здійснювати догляд, та інших обставин. Вирішуючи спір, адміністративний суд не може підміняти суб`єкта владних повноважень та брати на себе виконання покладених на нього функцій, ухвалюючи замість нього рішення по суті заявленої підстави звільнення, оскільки це становило б втручання у дискреційні повноваження командира військової частини.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби є передчасною, а належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача розглянути по суті рапорт позивача про звільнення з військової служби та прийняти за результатами його розгляду рішення відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні. Саме такий спосіб захисту забезпечить ефективне поновлення порушеного права позивача на розгляд його рапорту та не призведе до втручання суду у дискреційні повноваження відповідача.
Аналогічний підхід щодо обрання ефективного способу захисту застосовано у судовій практиці у подібних правовідносинах, відповідно до якої у разі встановлення протиправної бездіяльності щодо нерозгляду рапорту про звільнення суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень розглянути рапорт по суті, відмовляючи у вимозі про негайне звільнення військовослужбовця, оскільки наказ про звільнення може бути ухвалений лише після належного розгляду рапорту уповноваженим командиром.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач належними та допустимими доказами правомірності своєї бездіяльності щодо нерозгляду рапорту позивача по суті не довів.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення за результатом розгляду рапорта ОСОБА_1 від 29.07.2024 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю II групи. 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ – НОМЕР_6 , АДРЕСА_1 ) розглянути по суті рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) від 29.07.2024 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами та прийняти за результатами його розгляду рішення відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цього рішення.
Відмовити у задоволенні решти позовних вимог. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.