ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.05.2026	Справа №910/1897/26	

За позовом	Акціонерного товариства "Українська залізниця"	
до	Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" 	
про	стягнення пені у розмірі 3 836 518,56 грн	
 	Суддя Бойко Р.В.	
 	секретар судового засідання Кучерява О.М.	
Представники сторін:	
від позивача:	Становова Ю.В.	
від відповідача:	не з`явився	
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2026 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" про стягнення пені у розмірі 3 836 518,56 грн.
В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросистем Інвест Україна" вказує, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" було прострочено виконання свого зобов`язання за Договором поставки №ЦЗВ-01-06423-01 від 30.10.2023 з поставки товару на суму 22 836 411,20 грн, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення з відповідача нарахованої за період з 27.01.2024 по 27.07.2024 пені у розмірі 3 836 518,56 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2026 відкрито провадження у справі №910/1897/26 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження; встановлено сторонам строки на подання заяв по суті спору; підготовче засідання призначено на 31.03.2026.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 встановлено позивачу строк для надання читабельних копій листів, долучених до позову, - до наступного засідання; постановлено повідомити адвоката відповідача, який представляв інтереси відповідача в іншій судовій справі, про розгляд даної справи; закрито підготовче провадження у справі №910/1897/26; встановлено порядок дослідження доказів - в порядку їх розміщення в матеріалах справи; призначено розгляд справи №910/1897/26 по суті на 23.04.2026.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.04.2026 повторно зобов`язано позивача надати читабельні копії листів, долучених до позову; відкладено судове засідання на 12.05.2026.
Протокольними ухвалами Господарського суду міста Києва від 12.05.2026 долучено копії поданих документів до матеріалів справи; запропоновано позивачу надати докази щодо попередньої поставки товару та стану виконання договору (зокрема специфікації, накладні), а також інформацію щодо укладання нових договорів поставки з іншими особами на поставку товару, який не був поставлений відповідачем; відкладено судове засідання на 26.05.2026.
25.05.2026 Акціонерним товариством "Українська залізниця" сформовано в системі "Електронний суд" клопотання (яке за своєю правовою природою є поясненнями), в яких позивач вказує, що товар, який не був поставлений відповідачем, був закуплений залізницею у інших суб`єктів господарювання. Також позивач зазначає, що, відмовляючи в задоволенні іншої частини позову АТ "Укрзалізниця" в межах справи №910/12137/25 (в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" пені в сумі 3 813 680,47 грн), Господарським судом міста Києва зазначено, що пеня нарахована Акціонерним товариством "Українська залізниця" за період з 11.02.2025 по 26.07.2025 поза межами шестимісячного періоду нарахування, в той час як вірним періодом для нарахування пені за часткове невиконання (неналежне виконання) відповідачем зобов`язань за Договором є період з 27.01.2024 по 27.07.2024 включно, що і стало підставою для подання АТ "Укрзалізниця" нового позову про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" пені в сумі 3 836 518,56 грн. Щодо повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" про настання для нього форс-мажорних обставин, то позивач вказує, що таким обставинам судом в межах справи №910/12137/25 надано оцінку і суд дійшов висновку про відсутність факту форс-мажору. Окрім того, відсутність настання для Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), на думку позивача, підтверджується також поставкою відповідачем в цей період товару за Договором.
В судове засідання 26.05.2026 з`явилась представник позивача, надала пояснення по суті спору, за змістом яких Акціонерне товариство "Українська залізниця" позов підтримує та просить задовольнити.
Відповідач явку свого представника в засідання по справі №910/1897/26 не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/1897/26 та призначене на 26.05.2026 судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується наступним. 
Як вбачається із наявного в матеріалах справи повідомлення про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи, ухвала суду від 13.05.2026 про повідомлення дати, часу та місця судового засідання була доставлена до електронного кабінету Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" 13.05.2026 о 19 год. 50 хв., про що судом було отримано інформацію 14.05.2026 о 09 год. 43 хв. 
Згідно пункту 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Таким чином, керуючись приписами п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що днем вручення позивачу ухвали суду від 13.05.2026 є 14.05.2026.
Окрім того, вказана ухвала суду від 13.05.2026 була надіслана Товариству з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" на електронну адресу tov.tpr@gmail.com, вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та була вручена відповідачу 14.05.2026, що підтверджується повідомленнями Господарського суду міста Києва про доставку електронного листа.
Статтею 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено перелік відомостей, про юридичну особу, які вносяться до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зокрема, передбачено, що до Єдиного державного реєстру вноситься інформація для здійснення зв`язку з юридичною особою: телефон, адреса електронної пошти (п. 18 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").
Частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" встановлено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
З огляду на наведені приписи закону, суд приходить до висновку, що вказана у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань електронна адреса Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" - tov.tpr@gmail.com, є офіційною електронною адресою відповідача у розумінні законодавства, в тому числі Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, суд приходить до висновку, що ним було вжито достатніх заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/1897/26 та про призначене на 26.05.2026 судове засідання.
Відповідач своїм правом на подання відзиву у визначений судом у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України строк не скористався, явку свого представника в судовs засідання не забезпечив.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Зважаючи на належне повідомлення відповідача про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/1897/26 та про призначене на 26.05.2026 судове засідання, суд, керуючись приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, прийшов до висновку про можливість розглянути справу за відсутності представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв".
В судовому засіданні 26.05.2026 судом завершено розгляд справи №910/1897/26 по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення.
У засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, - 
ВСТАНОВИВ:

30.10.2023 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" (постачальник) укладено Договір поставки №ЦЗВ-01-0642301 (надалі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю товар, відповідно до Специфікації, що є невід`ємною частиною цього Договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар на умовах цього Договору.
Відповідно до п. 1.2 Договору найменування товару: частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до тепловозів серії 2ТЕ116,2М62,2ТЕ10).
Кількість, асортимент, марка, рік виготовлення та виробник товару визначаються у Специфікації до цього Договору (п. 1.3 Договору).
Згідно з п. 4.1 Договору постачальник здійснює поставку товару автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ (Перевезення сплачено до...) пункт призначення - Київська обл., м. Фастів (або згідно рознарядки покупця) відповідно до "ІНКОТЕРМС" у ред. 2020 р. У випадку наявності розбіжностей між умовами цього Договору та Правилами "ІНКОТЕРМС" у редакції 2020 року, умови цього Договору матимуть перевагу.
У пункті 4.2 Договору зазначено, що поставка товару проводиться партіями протягом строку дії Договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності покупця до приймання товару. Строк поставки товару - протягом 30 календарних днів з моменту надання письмової рознарядки покупцем. Місце поставки - Київська обл., м. Фастів (або згідно рознарядки покупця). Право власності на товар переходить до покупця з дати поставки товару.
У пункті 4.3 Договору визначено, що зі сторони покупця рознарядка підписується з урахуванням вимог Статуту покупця щонайменше двома уповноваженими особами з числа таких: - керівник (особа, що виконує його обов`язки) філії "ЦЗВ" AT "Укрзалізниця"; - заступники керівника (особи, що виконують їх обов`язки) філії "ЦЗВ" AT "Укрзалізниця"; - керівники відповідних структурних підрозділів філії "ЦЗВ" AT "Укрзалізниця". Покупець не несе відповідальності та обов`язку оплати за поставлений товар за рознарядкою, шо підписана іншими особами, ніж тими, посади яких визначені у цьому пункті Договору.
Рознарядка покупця на товар направляється ним постачальнику в один з таких способів: - на поштову адресу постачальника, зазначену в цьому Договорі (листом оголошеною цінністю та описом вкладення і повідомленням про вручення); - вручається уповноваженому представнику постачальника під розпис; - шляхом відправлення на електронну адресу постачальника (зазначену в цьому Договорі) сканкопії відповідної рознарядки в форматі PDF або в будь-якому іншому форматі, який забезпечує можливість ознайомлення зі змістом документу. Документ вважається отриманим постачальником з дати його направлення покупцем на електронну адресу постачальника, підтвердженням чого є відповідна роздруківка з поштового програмного забезпечення покупця (п. 4.5 Договору).
У пункт 4.4 Договору вказано, що покупець не несе відповідальності за ненадання (надання не в повному обсязі) рознарядок, якщо це є наслідком зміни планів постачання та фінансування видатків покупця.
За умовами п. 6.1 Договору покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною, вказаною у Специфікації до цього Договору. Ціна товару включає вартість товару, тари (упаковки), а також інші витрати постачальника, пов`язані з виконанням цього Договору.
Пунктом 6.3 Договору передбачено, що загальна ціна Договору становить - 54 428 053,00 грн без ПДВ, крім того ПДВ 20% - 10 885 610,60 грн, усього з ПДВ - 65 313 663,60 грн. Ціна Договору включає в себе обов`язкові платежі, у тому числі на користь третіх осіб, пов`язані з виконанням цього Договору. Будь-яка додаткова вартість окремих витрат, пов`язаних з виконанням цього Договору, не сплачується покупцем окремо та вважається врахованою у ціну цього Договору.
Договір діє з дня його укладення та протягом дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 та продовженого відповідними Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, але не пізніше ніж до 31.12.2023. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від обов`язку виконання у повному обсязі взятих на себе за цим Договором зобов`язань щодо поставки та оплати товару, а також гарантійних зобов`язань на товар, в межах строків, визначених умовами цього Договору (п. 16.1 Договору).
У Специфікації №1 до Договору сторони погодили, зокрема найменування товару, його кількість, ціну, загальну вартість.
27.12.2023 Акціонерне товариство "Українська залізниця" направило на електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" рознарядку №ЦЗВ-20/5143 від 27.12.2023 на суму 12 151 411,20 грн та рознарядку №ЦЗВ-20/5144 від 27.12.2023 на суму 10 685 000,40 грн.
У вересні 2025 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" про стягнення штрафних санкцій у загальному розмірі 7 239 142,15 грн, з яких 3 813 680,47 грн пені та 3 425 461,68 штрафу.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в межах справи №910/12137/25, Акціонерне товариство "Українська залізниця" вказувало на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №ЦЗВ-01-0642301 від 30.10.2023 не поставило у встановлені строки обумовлений договором товар, у зв`язку з чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача штрафні санкції у загальному розмірі 7 239 142,15 грн, з яких 3 813 680,47 грн пені та 3 425 461,68 штрафу.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026, у справі №910/12137/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" штраф у розмірі 3 425 461, 68 грн та судовий збір у розмірі 41 105, 54 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Відмова у задоволенні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення пені мотивована тим, що місцевий господарський суд встановив, що пеня в розмірі 3 813 680, 47 грн нарахована за період з 11.02.2025 по 26.07.2025. Пославшись на ч. 6. ст. 232 Господарського кодексу України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, та, зазначивши про відсутність в договорі інших погоджених сторонами періодів нарахування пені, суд вказав, що пеня мала бути нарахована за період з 27.01.2024 по 27.07.2024 включно, оскільки відповідач мав поставити товар до 26.01.2024. З огляду на вказане, місцевий господарський суд вказав на неправомірне (поза шестимісячний період нарахування) нарахування позивачем пені, та відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині. 
Відтак Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва із даним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" нарахованої за період з 27.01.2024 по 27.07.2024 пені у розмірі 3 836 518,56 грн.
Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.
Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст.ст. 11, 202, 655, 662, 692, Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковими для виконання сторонами.
Отже, за умовами спірного Договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" зобов`язалось постачати Акціонерному товариству "Українська залізниця" товар, визначений у Специфікації №1, протягом 30 календарних днів з моменту надання письмової рознарядки покупцем.
27.12.2023 Акціонерне товариство "Українська залізниця" направило на електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" рознарядку №ЦЗВ-20/5143 від 27.12.2023 на суму 12 151 411,20 грн та рознарядку №ЦЗВ-20/5144 від 27.12.2023 на суму 10 685 000,40 грн.
У рішенні Господарського суду міста Києва від 26.11.2025, залишеному без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026, у справі №910/12137/25 встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" повинне було поставити товар за вказаними рознарядками у строк до 26.01.2024 включно, проте такого свого обов`язку не виконало, що стало підставою для стягнення штрафу. 
Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.
Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. 
Частинами 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського у постанові від 18.06.2021 у справі №910/16898/19 виснував, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі №922/2391/16.
Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі, в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 в справі "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.11.1999 в справі "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України" від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).
Так, остаточними судовим рішенням - від 26.11.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026, у справі №910/12137/25 встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" повинне було поставити Акціонерному товариству "Українська залізниця" товар на загальну суму 22 836 411,60 грн до 26.01.2024 включно, однак такого свого обов`язку не виконало.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
Отже Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" з 27.01.2024 є таким, що порушило свої зобов`язання з поставки Акціонерному товариству "Українська залізниця" товару на загальну суму 22 836 411,60 грн, тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача неустойки.
Штрафними санкціями у Господарському кодексі України (був чинним протягом спірних правовідносин сторін) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).
Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України (був чинним протягом спірних правовідносин сторін) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У зв`язку з простроченням виконання відповідачем обов`язку з поставки товару позивачем нараховано за період з 27.01.2024 по 27.07.2024 (визначений як правомірний період нарахування у остаточному судовому рішенні від 26.11.2025 у справі №910/1897/26) та заявлено до стягнення 3 836 518,56 грн пені.
У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання (абз. 1 ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).
Пунктом 9.3.1 Договору сторони погодили, що при порушенні строків постачання постачальник оплачує покупцю штраф у розмірі 15% від вартості непоставленого в строк товару на умовах, передбачених п. 4.2 цього Договору, а за прострочення понад 15 календарних днів додатково стягується пеня у розмірі 0,1% від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення.
Здійснивши власний перерахунок заявленої до стягнення пені у інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон" з урахуванням періоду нарахування - з 27.01.2024 по 27.07.2024, суд приходить до висновку, що правомірним є нарахування Товариству з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" пені у розмірі 3 836 518,56 грн.
При цьому, поза увагою суду не залишились наявні в матеріалах справи листи відповідача до позивача із повідомленням про настання для нього форс-мажорних обставин та сертифікати Київської торгово-промислової палати №3000-24-0170 та №3000-23-4781.
Із вказаних документів вбачається, що відповідач обґрунтовував неможливість виконання свого зобов`язання з постачання товару за спірними рознарядками знеструмленням м. Берислав Бериславської територіальної громади Херсонської області (місцезнаходження виробника товару - ПАТ "Бериславський машинобудівний завод") внаслідок критичного пошкодження окупаційними військами електропідстанції 150/35/10.
У пункті 1 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.
За змістом частини другої статті 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.
Так, норма частини другої статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
В статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.
Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.
Сертифікатом №3000-23-4781 від 18.12.2023 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Київська торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме: військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану та неможливість виготовлення продукції для Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" через знеструмлення м. Берислав Бериславської міської територіальної громади Херсонської області, в тому числі Приватного акціонерного товариства "Бериславський машинобудівний завод" внаслідок критичного пошкодження окупаційними військами електропідстанції 150/35/10.
19.12.2023 Приватне акціонерне товариство "Бериславський машинобудівний завод" повідомило відповідача про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), надавши Сертифікат №3000-23- 4781 від 18.12.2023, та зазначило, що з незалежних від нього причин не може виконати умови Договору поставки №1 від 17.01.2023, згідно з яким відповідач купував товар для виконання умов Договору поставки №ЦЗВ-01-0642301 від 30.10.2023.
26.01.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" отримало Сертифікат №3000-24-0170 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), які унеможливили виконання в зазначений термін рознарядки №ЦЗВ-20/5143 та №ЦЗВ-20/5144 від 27.12.2023 згідно з Договором поставки №ЦЗВ-01-0642301 від 30.10.2023.
Зважаючи на викладені вище обставини, суд зазначає, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі №905/55/21).
Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), без надання судом оцінки іншим доказам, суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.
Таких саме висновків дотримуються колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, у постанові від 09.11.2021 у справі №913/20/21, у постанові від 04.10.2022 у справі №927/25/21.
Водночас із засобів масової інформації та за офіційними зведеннями Херсонської обласної військової адміністрації і правоохоронних органів вбачається, що критичне пошкодження та руйнація основного технологічного обладнання електропідстанції ПС 150/35/10 кВ відбулись внаслідок обстрілу з боку країни-агресора 30.10.2023. Внаслідок руйнування вказаної підстанції місто Берислав, а також сусідні населені пункти (Тягинка, Веселе, Новоберислав, Шляхове) повністю залишилися без світла, водопостачання та мобільного зв`язку.
Таким чином, руйнування підстанції та знеструмлення міста Берислав (де знаходиться виробник спірного товару) відбулось ще в дату укладення Договору, проте це не перешкодило відповідачу протягом листопада-грудня 2023 року поставити позивачу в тому числі в рамках інших договорів товари, виготовлені Приватним акціонерним товариством "Бериславський машинобудівний завод".
Зважаючи на всі викладені обставини, у суду відсутні підстави для висновку про існування форс-мажорних обставин за Договором поставки №ЦЗВ-01-0642301 від 30.10.2023, які унеможливили виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" своїх зобов`язань з поставки Акціонерному товариству "Українська залізниця" товару на загальну суму 22 836 411,60 грн.
Попри наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені з огляду на наступне.
Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України (в редакції, чинній протягом спірного періоду прострочення зобов`язань) у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Застосоване у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (постанови Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі №922/1607/19).
Закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд - оцінити при ухваленні рішення.
Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
При вирішенні питання зменшення заявленого позивачем розміру пені судом враховано, по-перше, що за порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" своїх зобов`язань з поставки Акціонерному товариству "Українська залізниця" товару на загальну суму 22 836 411,60 грн рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2025 у справі №910/12137/25 стягнуто з відповідача штраф у розмірі 3 425 461,68 грн, а тому у разі стягнення в межах даної справи пені в розмірі 3 836 518,56 грн, застосована до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" неустойка складатиме понад 30% від вартості непоставленого товару (допущеного порушення). 
По-друге, Специфікацією №1 було встановлено, що постачанню підлягає товар ПАТ "Бериславський машинобудівний завод". В свою чергу, як зазначалось, м. Береслав та відповідно визначений виробник товару з 30.10.2023 тривалий час були без електропостачання через руйнування країною-агресором електропідстанції. Наведене не виключало можливість продажу ПАТ "Бериславський машинобудівний завод" залишків виготовленої продукції (у разі їх наявності), в тому числі відповідачу для виконання ним своїх зобов`язань перед позивачем. Однак однозначно відсутність електроенергії на підприємстві виробника створювала перешкоди для виконання (в тому числі своєчасного) зобов`язань з поставки товару, тому застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" такого значного розміру неустойки суд вважає несправедливим. 
По-третє, неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником. Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Водночас, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Водночас, закріплений законодавцем у ст. 3 Цивільного кодексу України принцип можливості обмеження свободи договору (ст. 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Суд зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (такі правові висновки Верховного Суду містяться, зокрема у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Так, при вирішенні питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій судом враховано відсутність доказів завдання позивачу збитків внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання з поставки товару, компенсаційний характер штрафних санкцій, дискрецію суду для вирішення питання щодо зменшення неустойки і розміру, до якого вона має бути зменшена.
Суд також враховує, що, в даному випадку, не встановлено обставин, які б свідчили, що у разі зменшення розміру штрафних санкцій позивач зазнає значних негативних наслідків для свого фінансового стану.
Оцінюючи доводи сторін та встановлені у справі обставини, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, при цьому беручи до уваги інтереси обох сторін, суд приходить до висновку про наявність підстав для реалізації свого права щодо зменшення розміру пені на 50% до 1 918 264,28 грн.
Зменшення розміру штрафних санкції не має негативного впливу на фінансовий стан позивача, оскільки стягнення неустойки має компенсаторний характер, і не може бути засобом збагачення іншої сторони договору. Застосування штрафних санкцій, з огляду на їх визначеність сторонами у договорі, на переконання суду, не повинно мати своєю метою ускладнення подальшої діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв", а має відповідати не лише принципу свободи договору, а й принципам справедливості, добросовісності та розумності.
За таких обставин, позовні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" підлягають частковому задоволенню із стягненням з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" пені у розмірі 1 918 264,28 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відтак, сплачений позивачем в межах справи №910/1897/26 судовий збір покладається на Товариство з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" з огляду те, що спір у даній справі виник у зв`язку з неправильними діями відповідача, а часткове задоволення позовних вимог обумовлене реалізацією судом свого права на зменшення неустойки.
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспромрезерв" (03057, м. Київ, вул. Бродських Сім`ї, буд. 17; ідентифікаційний код 44002610) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) пеню у розмірі 1 918 264 (один мільйон дев`ятсот вісімнадцять тисяч двісті шістдесят чотири) грн 28 коп. та судовий збір у розмірі 46 038 (сорок шість тисяч тридцять вісім) грн 23 коп. Видати наказ.
3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 22.06.2026.

Суддя Роман БОЙКО