ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/1668/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. (головуючий), Бакуліної С. В., Кролевець О. А., 
за участю секретаря судового засідання Долгополової Ю. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит"
на рішення Господарського суду Одеської області
у складі судді Лічмана Л. В.
від 11 вересня 2025 року 
та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Аленіна О. Ю., Принцевської Н. М., Філінюка І. Г.
від 04 лютого 2026 року

у справі за позовом Одеської регіональної торгово-промислової палати
до Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит"
про визнання договору недійсним та стягнення 100 000,00 грн,

за участю представників:
від позивача: Логовський В. В.
від відповідача: Хаджи Л. В. 

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
У квітні 2025 року Одеська регіональна торгово-промислова палата звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит" про:
- визнання недійсним договору про проведення аудиту (аудиторської перевірки) № 2024/09/23 від 23 вересня 2024 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит" та Одеською регіональною торгово-промисловою палатою;
- застосування наслідків недійсності цього договору, а саме: стягнення грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначений договір був укладений з недодержанням вимог, встановлених частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України, а саме: договір суперечить закріпленим у частині першій статті 8 Закону України «Про аудит фінансової звітності» принципам незалежності, об`єктивності та професійної компетенції, пункту 3 частини четвертої статті 10 цього закону, оскільки відповідач, будучи членом Одеської регіональної торгово-промислової палати в період, що підлягав перевірці за спірним договором, не мав права проводити аудит її діяльності в період свого членства, що відповідачу було відомо та призводить до потенційного або реального конфлікту інтересів.
Також за твердженням позивача спірний договір є недійсним з підстави, передбаченої статтею 232 Цивільного кодексу України, оскільки був вчинений внаслідок зловмисної домовленості відповідача та колишнього керівництва позивача, направленої на заволодіння коштами Одеської регіональної торгово-промислової палати. 
Крім того, позивач просить застосувати односторонню реституцію, передбачену статтею 216 Цивільного кодексу України та стягнути з відповідача 100 000,00 грн, перерахованих на виконання недійсного договору.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 19 травня 2025 року прийняв позовну заяву Одеської регіональної торгово-промислової палати до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/1668/25.
2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
23 вересня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Аудиторською фірмою «Наш аудит», як виконавцем, та Одеською регіональною торгово-промисловою палатою, як замовником, був укладений договір про проведення аудиту (аудиторської перевірки) № 2024/09/23 (далі по тексту - договір, спірний договір), відповідно до пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, Замовник призначає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання здійснити за плату аудиторську перевірку діяльності підприємства за період 01 січня 2019 року по 30 вересня 2024 року з метою висловлення аудитором думки про те, чи дані в обліку (кількісно та вартісно) та фінансова звітність відображаються достовірно, в усіх суттєвих аспектах фінансовий стан Замовника, його фінансові результати та рух грошових коштів, відповідно до Національних стандартів фінансової звітності - складена в усіх суттєвих аспектах відповідно до Національних стандартів фінансової звітності, надалі завдання з аудиту.
Аудит фінансової звітності проводиться у відповідності до МСА, вимоги яких є обов`язковими для Виконавця та Замовника (пункт 2.1. договору).
Розмір винагороди за проведення аудиту визначається з врахуванням часу, який необхідний для якісного виконання аудиту, належного рівня навичок, знань, професійної кваліфікації та ступеню відповідальності аудитора. Час, необхідний для виконання аудиту визначається через трудомісткість (в людино-годинах), а інші складові (рівень навичок, знань, кваліфікації) через вартість 1 людино-години роботи відповідної категорії персоналу Виконавця. Розмір винагороди за аудиторську перевірку, що проводиться згідно з пунктом 1.1. договору, буде визначатися як сума добутків трудомісткості аудиторської перевірки в розрізі категорій персоналу Виконавця та вартості однієї людино-години роботи відповідної категорії персоналу Виконавця, що становить: внески до АПУ 2 350,00 грн; аудитор 33 л/ч*900,00 грн; помічник аудитора 85 л/ч*470 грн без ПДВ (пункт 4.1. договору).
Розмір винагороди за Договором, обрахований у відповідності до основи для встановлення винагороди, представленої у пункті 4.1. договору, а також з урахуванням наданої знижки, становить на дату набуття ним чинності 870 960,00 грн без ПДВ (пункт 4.2. договору). 
Термін аудиторської перевірки за договором до 28 лютого 2025 року (пункт 5.1. договору).
На виконання договору сторони оформили акт надання послуг від 26 листопада 2024 року № 34, за змістом якого Виконавець надав Замовнику аудиторські послуги (попередній звіт): перевірку діяльності Палати за період з 2019 року по 30 вересня 2024 року на загальну суму 261 288,00 грн. 
Договір та акт надання послуг підписані представниками сторін договору та скріплені їх печатками.
На виконання договору Замовник перерахував Виконавцю грошові кошти у загальній сумі 100 000,00 грн відповідно до платіжних інструкцій від 08 листопада 2024 року № 8040 на суму 50 000,00 грн та від 27 листопада 2024 року № 8134 на суму 50 000,00 грн.
У квітні 2025 року Одеська регіональна торгово-промислова палата звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит" про:
- визнання недійсним договору про проведення аудиту (аудиторської перевірки) № 2024/09/23 від 23 вересня 2024 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит" та Одеською регіональною торгово-промисловою палатою;
- застосування наслідків недійсності цього договору, а саме: стягнення грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначений договір суперечить частині першій статті 8, пункту 3 частини четвертої статті 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність», принципам незалежності, об`єктивності та професійної компетенції, а також є недійсним з підстави, передбаченої статтею 232 Цивільного кодексу України, оскільки був вчинений внаслідок зловмисної домовленості відповідача та колишнього керівництва позивача, направленої на заволодіння коштами Одеської регіональної торгово-промислової палати. 
3. Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів, мотиви їх ухвалення.
Господарський суд Одеської області рішенням від 11 вересня 2025 року у справі № 916/1668/25, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 лютого 2026 року, позов задовольнив: визнав недійсним договір № 2024/09/23 про проведення аудиту (аудиторської перевірки), укладений 23 вересня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Аудиторською фірмою «Наш аудит» та Одеською регіональною торгово-промисловою палатою; стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми «Наш аудит» на користь Одеської регіональної торгово-промислової палати грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн та 4 542,00 грн судового збору.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірний договір підлягає визнанню недійсним відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу, оскільки суперечить нормам спеціального закону - Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність», яким врегульовано діяльність аудиторів і в якому містяться прямі заборони на проведення аудиторських перевірок осіб, з якими аудитор перебуває у будь-яких правовідносинах, що можуть мати наслідком конфлікт інтересів, якщо період перевірки та період, протягом якого існували правовідносини, співпадають. У спірних правовідносинах аудитор (відповідач) був членом Одеської регіональної торгово-промислової палати (позивача), діяльність якої підлягала перевірці, а тому, така поведінка відповідача та позивача, який вирішив залучити свого члена для проведення перевірки, суперечить нормам «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність».
Разом з цим суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору відповідно до статті 232 Цивільного кодексу України, оскільки позивач не надав належних доказів існування зловмисної домовленості між сторонами, спрямованої на безпідставне заволодіння коштами Палати. 
Місцевий господарський суд також дійшов висновку про те, що одержані відповідачем на виконання спірного договору, що визнається судом недійсним, грошові кошти в сумі 100 000,00 грн, підлягають поверненню позивачу в порядку односторонньої реституції, як безпідставно отримані. Однак, суд апеляційної інстанції не погодився з цим висновком (щодо необхідності застосування односторонньої реституції) та виходив з того, що до спірних правовідносин має бути застосована двостороння реституція, оскільки законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції у випадку визнання правочину недійсним. За висновком суду апеляційної інстанції відповідач зобов`язаний повернути позивачу кошти, одержані за правочином, що був визнаний судом недійсним, проте позивач звільнений від обов`язку повернути отримане за таким недійсним правочином, оскільки він не отримав від відповідача результатів укладеного між сторонами договору, а саме: остаточного аудиторського звіту, а складений та наданий позивачу попередній аудиторський звіт не передбачений умовами договору.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит" просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11 вересня 2025 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 лютого 2026 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, або (у разі, якщо Верховний Суд дійде висновку про неможливість ухвалення нового рішення без встановлення додаткових обставин) направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
Як на підстави касаційного оскарження судових рішень відповідач послався на пункти 3, 4 частини другої статті 287 та пункти 1 та 3 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що:
- суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 203, 215, 216 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з пунктом 3 частини четвертої статті 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» (нормою спеціального закону), а висновок Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах відсутній. За твердженням відповідача питання, яке потребує висновку, полягає в тому, чи є саме по собі членство аудиторської фірми у торгово-промисловій палаті «іншими відносинами», що можуть призвести до конфлікту інтересів, і чи достатньо самого факту такого членства в періоді, який перевіряється, для визнання недійсним договору про аудит без встановлення конкретної загрози незалежності та юридичного дефекту правочину на момент його укладення. Відповідач зазначає про те, що конфлікт інтересів не може презюмуватися лише з формального факту членства без встановлення реального змісту таких відносин;
- суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, які стосувалися вжиття відповідачем заходів для самостійного отримання доказів, зокрема супровідні листи до Одеської регіональної торгово-промислової палати та Торгово-промислової палати України та докази їх направлення; необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про витребування доказів, які мали істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки стосувалися статусу членства, характеру правового зв`язку між відповідачем і Одеською регіональною торгово-промисловою палатою, наявності чи відсутності у членів палати корпоративних прав, контролю або вирішального впливу на її діяльність;
- суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про застосування двосторонньої реституції, фактично залишивши у силі застосоване місцевим господарським судом одностороннє стягнення з відповідача 100 000,00 грн без належного вирішення питання про те, що отримав позивач на виконання спірного договору. Проте, такий підхід суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої наслідки недійсності правочину не можуть застосовуватися таким чином, щоб одна сторона безпідставно зберігала отримане за договором майно або результат робіт.
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити у задоволенні касаційної скарги відповідача, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що ці судові рішенні ухвалені судами попередніх інстанцій відповідно до вимог чинного законодавства, а касаційна скарга відповідача є безпідставною. На думку позивача:
- твердження скаржника про те, що сам по собі формальний зв`язок між сторонами без встановлення конкретної причини загроз незалежності не є тотожним ні конфлікту інтересів, ні підставі недійсності правочину є помилковим та ґрунтується виключно на внутрішніх переконаннях відповідача, директор відповідача була у складі президії Одеської регіональної торгово-промислової палати, брала участь у підготовці та прийнятті управлінських рішень Одеської регіональної торгово-промислової палати, що прямо заборонено частиною першою статті 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність»;
- важливим є не тільки оцінка пункту 3 частини четвертої статті 10 цього закону, а й факт порушення відповідачем засад незалежності і об`єктивності аудитора та суб`єкта аудиторської діяльності, відповідач не застосував запобіжних заходів, тож об`єктивна, раціональна та обізнана третя сторона може дійти висновку, що незалежність аудитора або суб`єкта аудиторської діяльності не дотримана;
- судом апеляційної інстанції обґрунтовано залишив клопотання відповідача про витребування доказів без задоволення, оскільки відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не здійснив жодних дій для отримання викладених в клопотанні доказів, не зазначив належного обґрунтування підстав такого витребування під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а факт перебування доказів у володінні третіх осіб є підставою для подання клопотання про витребування однак не є підставою для поновлення строків, а надані відповідачем докази вжиття заходів для самостійного отримання цих доказів виготовлені вже після ухвалення рішення суду першої інстанції;
- твердження скаржника про те, що складений на виконання спірного договору акт надання послуг № 34 від 26.11.2024 є належним первинним документом, який підтверджує факт надання та прийняття відповідного обсягу послуг, є безпідставними, оскільки цей акт не є документом, що підтверджує окремі договірні відносини між сторонами з виготовлення «попереднього звіту», який договором не перебачений.
Позиція Верховного Суду
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанції.
Верховний Суд, здійснивши розгляд касаційної скарги, дослідивши підстави касаційного оскарження судових рішень, наведені відповідачем у касаційній скарзі, та доводи позивача, наведені у відзиві на касаційну скаргу, перевіривши правильність застосування та дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зазначає про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. 
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 
Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
У статті 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Як встановили суди попередніх інстанцій позивач в обґрунтування недійсності спірного у цій справі договору про проведення аудиту (аудиторської перевірки) № 2024/09/23 від 23 вересня 2024 року послався, зокрема, на те, що договір суперечить частині першій статті 8 та пункту 3 частини четвертої статті 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність», оскільки передбачає надання аудиторських послуг відповідачем, який в період, що підлягав перевірці за спірним договором, був членом Одеської регіональної торгово-промислової палати та не мав права проводити аудит її діяльності в період свого членства, що призводить до потенційного або реального конфлікту інтересів, про що відповідачу було відомо; договір суперечить принципам незалежності, об`єктивності та професійної компетенції.
Отже, спірні правовідносини у цій справі стосуються аудиторської діяльності та недійсності договору, укладеного з метою проведення аудиторської перевірки.
Правові засади аудиту фінансової звітності, відносини, що виникають при провадженні аудиторської діяльності в Україні, урегульовані Законом України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» .
Відповідно до пунктів 1 та 7 частини першої статті 1 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» аудит фінансової звітності - аудиторська послуга з перевірки даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності та/або консолідованої фінансової звітності юридичної особи або представництва іноземного суб`єкта господарювання, або іншого суб`єкта, який подає фінансову звітність та консолідовану фінансову звітність групи, з метою висловлення незалежної думки аудитора про її відповідність в усіх суттєвих аспектах вимогам національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, міжнародних стандартів фінансової звітності або іншим вимогам.
Аудиторські послуги - аудит, огляд фінансової звітності, консолідованої фінансової звітності, виконання завдань з іншого надання впевненості та інші професійні послуги, що надаються суб`єктами аудиторської діяльності відповідно до міжнародних стандартів аудиту, стандартів аудиту Великої Британії або Сполучених Штатів Америки, та з урахуванням вимог цього Закону.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 7 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» аудиторські послуги надаються на підставі договору про надання аудиторських послуг, укладеного між суб`єктом аудиторської діяльності та замовником. У договорі про надання аудиторських послуг передбачаються предмет, обсяг аудиторських послуг, розмір та умови оплати, відповідальність сторін та інші умови відповідно до вимог законодавства та міжнародних стандартів аудиту. Права та обов`язки суб`єкта аудиторської діяльності і замовника при наданні аудиторських послуг визначаються в договорі відповідно до вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів. Замовник має право вільного вибору суб`єкта аудиторської діяльності із дотриманням вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» аудитори та суб`єкти аудиторської діяльності зобов`язані при наданні аудиторських послуг забезпечити етичну професійну поведінку із дотриманням пріоритету суспільних інтересів, загальних норм моралі, принципів незалежності та об`єктивності, професійної компетентності, конфіденційності та професійної таємниці.
У статті 10 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» визначені вимоги до незалежності і об`єктивності аудитора та суб`єкта аудиторської діяльності.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 10 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» аудитор та суб`єкт аудиторської діяльності мають право надавати послуги з аудиту, огляду фінансової звітності та виконувати інші завдання з надання впевненості, за умови що такий аудитор, суб`єкт аудиторської діяльності, його власники (засновники, учасники), посадові особи, ключові партнери з аудиту та залучені до надання таких послуг працівники незалежні від юридичної особи та іншого утворення без статусу юридичної особи, фінансова звітність яких підлягає перевірці, не брали участі у підготовці та прийнятті управлінських рішень такої юридичної особи та іншого утворення без статусу юридичної особи. Вимога щодо забезпечення незалежності поширюється на звітний період фінансової звітності, що підлягає перевірці, та період надання послуг з аудиту такої фінансової звітності.
Аудитор та суб`єкт аудиторської діяльності зобов`язані вживати належних заходів для забезпечення незалежності під час надання аудиторських послуг у випадках, передбачених міжнародними стандартами аудиту, зокрема, недопущення існуючого або потенційного конфлікту інтересів, а також впливу договірних або інших відносин, у яких беруть участь аудитор, суб`єкт аудиторської діяльності, аудиторська мережа, власники (засновники, учасники), посадові особи і працівники суб`єкта аудиторської діяльності, інші особи, залучені до надання аудиторських послуг, та пов`язані особи суб`єкта аудиторської діяльності.
Аудитор та суб`єкт аудиторської діяльності зобов`язані утриматися від надання аудиторських послуг у разі загрози моральним принципам, майновим інтересам, захисту особистості та сімейних відносин, примушення до вчинення певних дій внаслідок фінансових, особистих, договірних, трудових та інших відносин між аудитором, суб`єктом аудиторської діяльності, його пов`язаними особами, його аудиторською мережею та іншою особою, здатною вплинути на результат аудиторських послуг, та юридичними особами, іншими утвореннями без статусу юридичної особи, яким надаються аудиторські послуги, внаслідок чого об`єктивна, раціональна та обізнана третя сторона, беручи до уваги застосовані запобіжні заходи, може дійти висновку, що незалежність аудитора або суб`єкта аудиторської діяльності не дотримана.
За змістом пункту 3 частини четвертої статті 10 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» забороняється надання аудиторських послуг, у разі якщо аудитор, суб`єкт аудиторської діяльності, його ключові партнери з аудиту, його власники (засновники, учасники), посадові особи та залучені до надання аудиторських послуг особи, включаючи працівників суб`єкта аудиторської діяльності та інших осіб, а також близькі родичі та члени сім`ї зазначених осіб перебували протягом періодів, зазначених у частині першій цієї статті, у трудових, договірних або інших відносинах з юридичною особою, якій надаються аудиторські послуги, що можуть призвести до конфлікту інтересів.
Здійснивши аналіз наведених норм закону, суди попередніх інстанцій правильно встановили, що у статті 10 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність», зокрема частині четвертій статті 10 цього закону, передбачені прямі заборони на проведення аудитором та суб`єктом аудиторської діяльності аудиторських перевірок осіб, з якими аудитор (аудиторська фірма) перебуває у будь-яких правовідносинах, що можуть мати наслідком конфлікт інтересів, якщо період перевірки та період, протягом якого існували правовідносини, співпадають. У такий спосіб законодавець забезпечує дотримання принципу незалежності аудитора та виникнення умов, за яких у об`єктивної, раціональної та обізнаної третьої сторони не можуть виникнути сумніви щодо незалежності аудитора.
Як встановили суди попередніх інстанцій відповідач був членом Одеської регіональної торгово-промислової палати (позивача) у період з 20 жовтня 2005 року до 16 липня 2024 року - дати виключення його зі складу членів позивача. Спірний договір передбачав надання відповідачем, як аудитором, позивачу послуг з аудиту його фінансової звітності за період з 01 січня 2019 року по 30 вересня 2024 року, тобто період, в яких відповідач був членом Одеської регіональної торгово-промислової палати, що за висновком судів суперечить Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність», створює конфлікт інтересів та впливає на об`єктивність або неупередженість під час виконання аудитором своїх професійних обов`язків.
Однак, Верховний Суд вважає цей висновок судів попередніх інстанцій передчасним, таким, що зроблений з неправильним застосуванням пункту 3 частини четвертої статті 10 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» та неповним встановленням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи з огляду на таке.
Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що частина четверта статті 10 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» передбачає прямі заборони на проведення аудитором та суб`єктом аудиторської діяльності аудиторських перевірок осіб, з якими аудитор (аудиторська фірма) перебуває у будь-яких правовідносинах, що можуть мати наслідком конфлікт інтересів, якщо період перевірки та період, протягом якого існували правовідносини, співпадають. Разом з цим, Верховний Суд зазначає про те, що положення пункту 3 частини четвертої статті 10 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» з огляду на застосування законодавцем у цій нормі закону терміну «інші відносини» свідчать про те, що ця норма закону не містить вичерпного переліку відносин, в яких можуть перебувати аудитори та юридичні особи, яким надаються аудиторські послуги, на які розповсюджується встановлена цієї нормою заборона; характер цих відносин законодавцем не конкретизований. Наведене дає підстави тлумачити застосований в цій нормі закону термін «інші відносини» розширено, у зв`язку з чим до таких «інших відносин» можна віднести будь-які відносини, в яких перебувають аудитори та юридичні особи, яким надаються аудиторські послуги, зокрема і відносини, побудовані на засадах членства в організації, в яких у період з 20 жовтня 2005 року по 16 липня 2024 року перебували сторони у цій справі. Проте, саме лише перебування аудитора та юридичної особи, якій надаються аудиторські послуги, у певних відносинах (у тому і числі і у відносинах, побудованих на засадах членства в організації), не є самостійною і достатньою умовою, що забороняє надання аудиторських послуг. Встановлена пунктом 3 частини четвертої статті 10 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність» заборона на надання аудиторських послуг є актуальною, якщо відносини, в яких між собою перебувають аудитор та юридична особа, якій надаються аудиторські послуги, можуть призвести до конфлікту інтересів.
Визначення поняття «конфлікт інтересів» міститься у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність», відповідно до якого конфлікт інтересів - суперечність між особистими майновими, немайновими інтересами аудитора (посадових осіб аудиторської фірми) та його (їх) професійними правами і обов`язками, наявність якої може вплинути на об`єктивність або неупередженість під час виконання ним (ними) своїх професійних обов`язків, а також на вчинення чи невчинення ним (ними) дій. 
Однак, суди попередніх інстанцій, правильно встановивши те, що спірний договір передбачав надання відповідачем, як аудитором, позивачу послуг з аудиту його фінансової звітності за період, в який відповідач був членом Одеської регіональної торгово-промислової палати, лише констатували факт того, що ці відносини створюють конфлікт інтересів. Тобто фактично дійшли висновку про те, що сам по собі факт перебування сторін між собою у цих відносинах автоматично призводить до конфлікту інтересів. Проте, як обґрунтовано зазначив відповідач у касаційній скарзі, конфлікт інтересів не може презюмуватися лише з формального факту членства особи в організації без встановлення реального змісту таких відносин. Проте, суди не врахували наведеного вище та не з`ясували з достовірністю реального змісту відносин, в яких між собою перебували сторони у цій справі, зокрема не з`ясували, в чому саме полягає конфлікт інтересів відповідача у спірних правовідносинах у розумінні пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про аудит фінансової діяльності та аудиторську діяльність». Зокрема суди попередніх інстанцій не з`ясували таке:
- в чому саме полягає суперечність між майновими / немайновими інтересами відповідача, як члена Одеської регіональної торгово-промислової палати, та його професійними правами і обов`язками, як аудитора, який за спірним договором зобов`язався надати позивачу аудиторські послуги;
- яким чином ця суперечність (за умови встановлення її наявності) може вплинути (чи вплинула) на об`єктивність або неупередженість відповідача, як аудитора, при проведенні аудиторської перевірки фінансової звітності позивача за спірним договором. 
У зв`язку з цим суди не дослідили, зокрема статутні документи позивача щодо прав та обов`язків його членів, умови спірного договору щодо прав та обов`язків його сторін, не з`ясували, в чому саме на думку позивача полягає конфлікт інтересів відповідача за спірним договором, чим саме він обґрунтовує цю обставину та якими доказами це підтверджується. Як наслідок суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що спірний договір був укладений з недодержанням вимоги, встановленої частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України, та суперечить пункту 3 частини четвертої статті 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність».
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з доводами відповідача, викладеними у касаційній скарзі, про неправильне застосування судами попередніх інстанцій, зокрема статті 203, 215, 216 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з нормою спеціального закону - пунктом 3 частини четвертої статті 10 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність», висновок Верховного Суду щодо застосування якої викладений вище по тексту цієї постанови.
Враховуючи те, що суди попередніх інстанцій не встановили з достовірністю зазначених вище фактичних обставин справи, суд касаційної інстанції зазначає і про передчасність висновків судів в частині застосування реституції, як наслідку недійсності і правочину.
Верховний Суд не переглядає оскаржувані судові рішенні в частині висновку про відсутність підстав для визнання недійсним спірного договору відповідно до статті 232 Цивільного кодексу України, оскільки касаційна скарга відповідача в частині цих висновків судів попередніх інстанцій не обґрунтована жодною підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою частиною другою статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межі розгляду справи судом касаційної інстанції не дають суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Встановлення зазначених обставин, оцінка доказів виходить за межі розгляду справи в суді касаційної інстанції та є підставою для скасування оскаржуваних рішення місцевого і постанови апеляційного господарських судів у цій з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Разом з цим Верховний Суд не бере до уваги доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про витребування доказів, які мали істотне значення для правильного вирішення спору, чим порушив норми процесуального права, з огляду на таке. 
Відповідно до частин другої, третьої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, прийняття нових доказів в суді апеляційної інстанції або їх витребування, без дотримання порядку, визначеного нормами Господарського процесуального кодексу України, матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції.
Порядок та строки подання доказів визначені статтею 80 Господарського процесуального кодексу України, за змістом частин третьої та четвертої якої позивач, відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частина восьма статті 80 Господарського процесуального кодексу України містить імперативну заборону суду приймати до розгляду докази, якщо вони подані не у встановлений судом строк. Особа має письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі №910/7381/21.
Відповідно до частин першої, другої статті 81 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. 
У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. При цьому докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені, зокрема у постановах від 27 червня 2023 року у справі № 910/16181/18, від 02 лютого 2026 року у справі № 916/4721/24).
Як вбачається з оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції при розгляді клопотання відповідача про витребування доказів врахував зазначені висновки Верхового Суду та встановив, що відповідач не звертався до суду першої інстанції з відповідним клопотанням про витребування доказів у порядку та строки, визначені статтями 80, 81 Господарського процесуального кодексу України; заявлене відповідачем до суду апеляційної інстанції клопотання про витребування доказів не відповідає вимогам пункту 4 частини другої статті 81 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідач не зазначив про заходи, яких він вжив для отримання доказів, які він просить витребувати суд, самостійно, як і не надав доказів вжиття таких заходів, зокрема, доказів звернення до відповідних осіб з приводу надання таких доказів. При цьому, Верховний Суд враховує те, що в матеріалах справи відсутні докази вжиття відповідачем самостійно дій, направлених на отримання доказів, під час розгляду цієї справи судом першої інстанції, відповідач не заявляв до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів, які він просив витребувати на стадії апеляційного розгляду справи. 
Враховуючи викладене вище, Верховний Суд вважає законними та обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про витребування доказів та не бере до уваги доводи відповідача, наведені у касаційній скарзі, про те, що він вживав заходи для самостійного отримання доказів шляхом звернення до Одеського регіональної торгово-промислової палати та Торгово-промислової палати України, оскільки надані відповідачем в обґрунтування цих доводів докази стосуються вжиття відповідачем таких заходів лише після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору.
За таких обставин доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального необґрунтовано відхилив клопотання відповідача про витребування доказів не знайшли свого підтвердження, що, в свою чергу, свідчить про те, що наведена скаржником в цій частині підстава касаційного оскарження (пункт 3 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, що корелюється з пунктом 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України) є необґрунтованою.
8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
З огляду на те, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи межі розгляду справи в суді касаційної інстанції, Касаційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 11 вересня 2025 року та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 лютого 2026 року у справі № 916/1668/25 підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
9. Судові витрати.
Відповідно до підпунктів "б", "в" пункту 4 частини першої статті 315 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Згідно з частиною чотирнадцятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до місцевого господарського суду, розподіл судових витрат у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Аудиторської фірми "Наш аудит" задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 11 вересня 2025 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 лютого 2026 року у справі № 916/1668/25 скасувати.
3. Справу № 916/1668/25 передати на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.
4. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді С. Бакуліна

О. Кролевець