Справа № 946/2448/26 
Провадження № 2/946/3155/26 
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

01 липня 2026 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючої - судді: Бальжик О.І.
за участю секретаря: Федорук Н.О.
позивача: ОСОБА_1 
представника відповідача: Мазуркевича Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Одеській області Національної поліції України про поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

І. Суть позовної заяви (стаття 175 ЦПК України)

1.1. 07.04.2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління поліції охорони в Одеській області Національної поліції України, яким просив:
(І) зобов`язати тимчасово виконуючого обов`язки начальника підполковника ОСОБА_2 вибачитися за неправомірні дії підлеглих – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , перед ним, а також перед ветераном війни в Афганістані інвалідом ОСОБА_6 , 1960 року народження;
(ІІ) поновити їх на ті ж самі посади «охоронця третього розряду», на ті ж самі робочі місця в Ізмаїльському морському порту.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є пенсіонером та у період з 10.06.2021 року по 31.12.2024 року працював на посаді охоронця третього розряду в ТОВ «Альфа Безпека». Надалі, з 01.01.2025 року по 16.03.2026 року, ОСОБА_1 здійснював трудову діяльність у ТОВ «АО «Центр» на посаді охоронника території Ізмаїльського морського торговельного порту. З березня 2026 року охоронну діяльність в Ізмаїльському морському порту почало здійснювати Управління поліції охорони в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108934) з юридично незрозумілими вимогами до кандидатів на посаду. Внаслідок цього ОСОБА_1 втратив місце роботи, чим порушено його право на працю. Вимоги до кандидата складаються з 25 пунктів із великою кількістю копій. Першим пунктом визначено здачу психологічних тестів. 09.03.2026 року позивач здав цей тест на перевірку, і 12.03.2026 року з`ясувалось, що він його не пройшов. 13.03.2026 року за роз`ясненням щодо помилок при тестуванні ОСОБА_1 прийшов до офісу, де звернувся до командира роти Ізмаїльського РВ УПО Райляна А.І. та фахівця з фізичної охорони ОСОБА_4 , які організовували проведення тестів. Також для більш ретельного вивчення тестів він просив віддати йому листи з його відповідями, на що йому було відмовлено з посиланням на те, що вказані листи знаходяться в м. Одесі у психолога. Розвіяти цю брехню він не в змозі, натомість звернув увагу, що має середньотехнічну та вищу військову освіту. Також було роз`яснено, що заяви на працевлаштування від нього не приймуть. У вимогах до кандидатів, оприлюднених на сайті, шостим пунктом зазначено: «відсутність військового офіцерського, чи спеціального звання середнього, або старшого складу». Тобто військовий офіцер відповідачем знецінюється і таких вони до своїх лав не допускають. 17.03.2026 року ОСОБА_1 звернувся в Управління поліції охорони в Одеській області (СЕД №795-2026/1-13710). 31.03.2026 року ОСОБА_5 надав відповідь, яка була абсолютно не по темі скарги, а підполковник ОСОБА_7 її підписав.

ІІ. Суть відзиву на позовну заяву (стаття 178 ЦПК України)

2.1. 18.04.2026 року представник відповідача – Мазуркевич Р.В. направив відзив на позовну заяву (а.с.12-21), яким вважає позовні вимоги ОСОБА_1  необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що у позовній заяві ОСОБА_1 просить суд поновити його на ту ж саму посаду «охоронця третього розряду» на теж саме робоче місце в Ізмаїльському морському порту. При цьому, у позові він зазначив, що з 01.01.2025 року по 16.03.2026 року працював у ТОВ «АО «Центр» охоронником території Ізмаїльського морського порту. Як вбачається з наданої позивачем копії трудової книжки, останнім місцем його роботи є ТОВ «АО «Центр». Як вбачається з запису під № 18, 01.01.2025 року у вказаному вище товаристві позивача прийнято на посаду охоронника відділу фізичної охорони (без будь-якого посилання на виконання охоронних функцій на території Ізмаїльського морського порту). У відповідності із записом під № 19, позивача 16.03.2026 було звільнено з роботи у вказаному товаристві за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. З вказаного вище вбачається, що позивач останнім часом (до свого звільнення 16.03.2026 року) працював охоронником відділу фізичної охорони ТОВ «АО «Центр». При цьому, відсутнє будь-яке підтвердження того, що ОСОБА_1 працював на посаді «охоронця третього розряду» і що його робоче місце знаходилося в Ізмаїльському морському порту. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що він раніше працював в Управлінні поліції охорони в Одеській області, але, при цьому, він зазначив у якості відповідача у своєму позові саме вказану юридичну особу та просить поновити його на посаді. Але, якщо позивач має на увазі вимогу про поновлення його на посаді в Управлінні поліції охорони в Одеській області, то така вимога позбавлена жодного сенсу, оскільки позивач ніколи не працював в Управлінні (ні за основним місцем роботи, ні за сумісництвом). Відтак, вимога про поновлення на посаді може бути пред`явлена тільки до колишнього роботодавця відповідного працівника. У випадку з позивачем таким роботодавцем є ТОВ «АО «Центр». На підтвердження тієї обставини, що позивач ніколи не працював у відповідача, що підтверджується довідкою Відділу кадрового забезпечення Управління поліції охорони в Одеській області від 24.04.2026 №1446/43/35/01/4-2026. Крім того, ОСОБА_1 не звертався до Відділу кадрового забезпечення Управління поліції охорони в Одеській області (ВКЗ УПО в Одеській області – структурний підрозділ, на який безпосередньо покладено здійснення функцій щодо роботи з кандидатами, прийому на роботу і оформлення трудових відносин), тому працівники ВКЗ УПО в Одеській області не проводили співбесіди з позивачем з приводу його працевлаштування на роботу в Управління. Також позивач не надав до ВКЗ УПО в Одеській області документи, які згідно чинного законодавства повинні надаватися при прийомі на роботу, що також підтверджується довідкою Відділу кадрового забезпечення Управління поліції охорони в Одеській області від 24.04.2026 № 1446/43/35/01/4-2026.

ІІІ. Суть відповіді на відзив (стаття 179 ЦПК України)

3.1. 05.05.2026 року позивач ОСОБА_1 надав відповідь на відзив (а.с.26), за змістом якого вказане Управління в особі підполковника ОСОБА_8 та його підлеглих ігнорує факт порушення конституційного права людини на працю. Поява відповідача на території Ізмаїльського морського торговельного порту для здійснення охоронної діяльності призвела до того, що охоронці, які раніше виконували ці обов`язки (згідно зі штатом – 48 осіб), були змушені звільнитися з ТОВ «Агенція Охорони «Центр», оскільки останнє підприємство вже не мало змоги забезпечити їх роботою в місті Ізмаїл, внаслідок чого вказані особи залишилися безробітними. Позивач працював охоронником з 10.06.2021 року і раніше вже проходив процедуру зміни роботодавця у зв`язку із закінченням дії тендеру в ТОВ «Альфа Безпека» та переходом у грудні 2024 року до ТОВ «Агенція Охорони «Центр». Тоді зазначений процес відбувався відповідно до законодавства України: 17.12.2024 року було проведено загальні збори, де більшість присутніх працівників написали заяви про прийняття на роботу до нової охоронної організації з 01.01.2025 року. Наступного дня інша частина охоронців пройшла співбесіду та подала аналогічні заяви, тобто всі організаційні питання вирішувалися оперативно та швидко. Про завершення тендеру 2025 року на здійснення охоронної діяльності в Ізмаїльському морському порту позивачу 01.03.2026 року стало відомо (згідно з первинною інформацією, переможцем було визначено ТОВ «Кольчуга» з м.Полтава), а 04.03.2026 року з`явилися відомості про залучення до охорони Управління поліції охорони в Одеській області. 09.03.2026 року, після закінчення чергування, позивач прибув до Ізмаїльського офісу Управління поліції охорони з метою подання заяви та пакету документів для працевлаштування на посаду охоронця третього розряду, на підтвердження кваліфікації якої він має відповідне Свідоцтво про проходження курсу навчання. Уповноважені особи офісу повідомили позивачу, що першочерговою та обов`язковою дією є складання психологічних тестів, що й було ним виконано. Напередодні 13.03.2026 року ОСОБА_1 дізнався про те, що він нібито не склав зазначений тест. З метою з`ясування критеріїв оцінювання, а також для отримання чотирьох аркушів тестування (із метою їх подальшого передання фахівцю педагогічного університету для отримання професійного роз`яснення), останній прибув до офісу відповідача. Проте в Ізмаїльському офісі поліції охорони позивач зіткнувся з грубим нерозумінням його законних вимог, а саме посадові особи відповідача відмовили йому в прийнятті будь-яких заяв, що стосуються процесу його працевлаштування.

ІV. Інші процесуальні дії у справі

4.1. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 07.04.2026 року, справа № 946/2448/26 передана на розгляд судді Бальжик О.І (а.с.7).
4.2. Ухвалою судді від 24.04.2026 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін відповідно до статті 274 ЦПК України (а.с.8).
4.3. Ухвалою суду від 04.05.2026 року забезпечено участь представника відповідача в режимі відеоконференції (а.с.24).
4.4. Під час розгляду справи здійснювалася повна фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів.

V. Виклад позиції учасників судового процесу; показання свідка

5.1. У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. У своїх поясненнях наголосив, що вважає Управління поліції охорони Національної поліції України в Одеській області належним відповідачем у справі, оскільки саме ця організація розпочала здійснення охоронної діяльності на території Ізмаїльського морського торговельного порту, внаслідок чого колишній штат охоронців порту (у кількості 48 осіб) фактично втратив свої робочі місця. Він підтвердив, що ніколи раніше не перебував у трудових відносинах із відповідачем, проте вважає, що зміна охоронної структури на об`єкті мала супроводжуватися спрощеною процедурою працевлаштування або переведення працівників, як це практикувалося попередніми роботодавцями (ТОВ «Альфа Безпека» та ТОВ «АО «Центр»). Він також пояснив, що був змушений звільнитися з попереднього місця роботи в ТОВ «Агенція Охорони «Центр» за угодою сторін, оскільки підприємство не мало змоги забезпечити його роботою в місті Ізмаїлі та пропонувало здійснювати чергування у місті Одеса, що було для нього неможливим з особистих причин. Стосовно процедури працевлаштування до Управління поліції охорони позивач зазначив, що в Ізмаїльському офісі відповідача йому не надали можливості подати офіційну заяву та наявний пакет документів. Єдиною реєстраційною дією, яку йому дозволили виконати, було складання психологічного тесту, результати якого згодом було оголошено як негативні. Позивач стверджував, що посадові особи відповідача у грубій формі відмовили йому в ознайомленні з бланками відповідей та критеріями оцінювання тесту, а також погрожували викликати наряд поліції для видворення з приміщення, чим порушили його конституційне право на працю. З огляду на викладене, позивач просив суд зобов`язати відповідача поновити його та його колегу – свідка ОСОБА_6 на попередніх робочих місцях в Ізмаїльському морському порту для виконання обов`язків охоронців, а також зобов`язати керівництво Управління поліції охорони Національної поліції України в Одеській області вибачитися перед ними.
5.2. Представник відповідача Управління поліції охорони Національної поліції України в Одеській області – Мазуркевич Р.В. заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, підтримавши доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. В обґрунтування своєї позиції представник зазначив, що ОСОБА_1 ніколи не перебував у трудових відносинах із Управлінням поліції охорони в Одеській області (ні за основним місцем роботи, ні за сумісництвом), що підтверджується офіційною довідкою відділу кадрового забезпечення від 24.04.2026 року. Оскільки поновлення на роботі є способом захисту порушених прав виключно в межах існуючих або колишніх трудових відносин, дана вимога до відповідача є безпідставною та позбавленою правового сенсу. Останнім роботодавцем позивача, з яким він розірвав трудовий договір за угодою сторін, було ТОВ «Агенція Охорони «Центр». Крім того, представник відповідача звернув увагу суду на те, що позивач у встановленому законом порядку із письмовою заявою про працевлаштування до кадрової служби Управління не звертався та не надавав передбаченого статтею 24 КЗпП України та ліцензійними умовами пакета документів (зокрема, дійсного висновку медичного огляду та довідки про відсутність судимості). Також ОСОБА_9 зауважив, що надана позивачем трудова книжка містить запис про його роботу на посаді «охоронника відділу фізичної охорони», а не «охоронця третього розряду», і не містить жодних вказівок на те, що його постійне робоче місце знаходилося саме в Ізмаїльському торговельному порту. 
5.3. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що він спільно з позивачем ОСОБА_1 здійснював трудову діяльність у ТОВ «Агенція Охорони «Центр». Надалі їм було повідомлено про необхідність прибуття до офісу Управління поліції охорони Національної поліції України в Одеській області для складання тестування. Після проходження відповідних тестів уповноважені особи відповідача пообіцяли зв`язатися з ними телефоном за кілька днів, проте дзвінка не надійшло. Свідок особисто прибув до офісу організації, де йому повідомили про те, що він не склав психологічний тест. На прохання свідка роз`яснити критерії оцінювання та вказати на допущені помилки, посадові особи відповідача відповіли категоричною відмовою, зазначивши, що він є сторонньою особою, та вимагали негайно залишити приміщення під загрозою виклику наряду поліції. Також свідок підтвердив, що вони з позивачем мали при собі повний пакет документів та мали намір подати письмові заяви про працевлаштування, проте представники відповідача відмовилися їх приймати, мотивуючи це виключно негативними результатами тестування.

VІ. Фактичні обставини, встановлені судом; оцінка та висновки суду

6.1. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши подані ними документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.
6.2. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
6.3. Стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
6.4. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
6.5. Стаття 43 Конституції України проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
6.6. За змістом частини першої статті 3 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
6.7. Статтею 5-1 КЗпП України передбачені гарантії забезпечення прав громадян на працю, до яких, зокрема, належать правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
6.8. У судовому засіданні встановлено, що 10.06.2021 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу охоронником у ТОВ «Охоронна компанія «Альфа Безпека» згідно наказу від 02.06.2024 року. Звільнений з посади 31.12.2024 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. 
01.01.2025 року позивач прийнятий на посаду охоронника відділу фізичної охорони у ТОВ «Агенція Охорони«Центр» згідно наказу від 30.12.2024 року. Звільнений з посади 16.03.2026 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.5). 
6.9. Предметом судового розгляду є вимоги ОСОБА_1 про поновлення його та ОСОБА_6 на посадах охоронців у Ізмаїльському морському торговельному порту, а також зобов`язання керівництва відповідача принести офіційні вибачення за дії підлеглих. Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на порушення їх конституційного права на працю через недопущення до подальшого виконання охоронних функцій після зміни оператора охоронних послуг.
6.10. Як вбачається з відповіді т.в.о. начальника підполковника поліції Осадчука О.О. на скаргу ОСОБА_1 від 17.03.2026, СЕД №795-2026/1-13710 щодо поновлення останнього на роботі на тій посаді, яку він обіймав в Ізмаїльському морському торговельному порту, Управління є юридичною особою публічного права (органом державної влади), яка не має жодного організаційного відношення до Ізмаїльського морського торговельного порту. Повноваження щодо поновлення ОСОБА_1 на тій посаді, на якій він працював раніше в Ізмаїльському морському торговельному порті, має виключно адміністрація вказаного морського порту, оскільки ця посада відноситься до штатного розпису вказаного підприємства. Стосовно працевлаштування на нову роботу в Управлінні – жодної письмової заяви від ОСОБА_1 про прийняття на роботу на конкретну (вакантну на момент звернення) посаду на адресу керівництва Управління не надходило (а.с.4).
6.11. Окрім того, відповідно до довідки від 24.04.2026 року № 1446/43/35/01/4-2026, наданої начальником відділу кадрового забезпечення Управління поліції охорони в Одеській області підполковником поліції Мотовиць Д., згідно з даними кадрового обліку Управління поліції охорони в Одеській області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Управлінні поліції охорони в Одеській області не працював (як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом). У березні-квітні поточного року ОСОБА_1 до відділу кадрового забезпечення Управління поліції охорони в Одеській області з приводу працевлаштування не звертався. Співбесіда з вказаною особою працівниками ВКЗ УПО в Одеській області не проводилася. ОСОБА_1 не подавав до ВКЗ УПО Одеської області документів, передбачених частиною другою статті 24 КЗпП України та пунктом 17 Ліцензійних умов провадження охоронної діяльності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.11.2015 року № 960. Також ОСОБА_1 не подавав заяву про прийняття його на роботу (а.с.18).
6.12. Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не перебував у трудових відносинах із відповідачем – Управлінням поліції охорони Національної поліції України в Одеській області.
6.13. Аналізуючи правову природу позовних вимог про «поновлення на роботі», суд наголошує, що за змістом статті 235 КЗпП України поновлення на роботі є специфічним способом захисту порушених прав, який застосовується судом виключно у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення працівника на іншу роботу. 
Оскільки правовідносини поновлення на роботі залучають виключно дві сторони – працівника та безпосереднього роботодавця, з яким такий працівник перебував у трудових відносинах, вимога позивача про поновлення його на роботі в установі, з якою він ніколи не укладав трудового договору, є безпідставною.
6.14. Управління поліції охорони Національної поліції України в Одеській області є самостійною юридичною особою публічного права, діє на підставі Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII, Закону України «Про охоронну діяльність» від 22.02.2012 року № 4616-VI та Ліцензійних умов провадження охоронної діяльності, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 18.11.2015 року №960. 
Визначення відповідача виконавцем охоронних послуг на об`єкті не покладає на нього жодних зобов`язань щодо автоматичного правонаступництва за трудовими договорами приватних охоронних компаній ТОВ «АО «Центр» чи ТОВ «Альфа Безпека». 
Відтак, посилання позивача на те, що зміна охоронної структури на об`єкті Ізмаїльського порту мала автоматично або у спрощеному порядку тягти за собою працевлаштування старого кадрового складу, суд вважає юридично неспроможними.
6.15. Згідно з Ліцензійними умовами, персоналом охорони можуть бути дієздатні громадяни України, які досягли 18-річного віку, пройшли відповідне навчання або професійну підготовку, уклали трудовий договір із суб`єктом охоронної діяльності (входять до штату суб`єкта охоронної діяльності).
Пунктом 17 Ліцензійних умов визначено, що під час прийняття на роботу ліцензіат зобов`язаний отримати від зазначених осіб документи, необхідні для прийняття на роботу до суб`єкта охоронної діяльності, а саме: документи, які підтверджують проходження особою обов`язкового попереднього (періодичного) психіатричного огляду та профілактичного наркологічного огляду, які видані в установленому порядку; документ, який підтверджує, що такі особи не мають непогашеної чи не знятої в установленому законом порядку судимості за скоєння умисних злочинів; документ, що підтверджує відсутність в особи обмежень за станом здоров`я для виконання функціональних обов`язків, який видається в установленому порядку; копію паспорта громадянина України; копію документа, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку у паспорті, - подається копія паспорта з відміткою про право здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта; документ про освіту державного зразка, що підтверджує проходження відповідного навчання або професійної підготовки і наявність кваліфікації (охоронника, охоронця); відомості про проходження особою служби у військовому резерві або перебування її у військовому оперативному резерві територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військової частини), що зазначені у військовому квитку, контракті, довідці, виданій територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, або військово-обліковому документі (додається копія відповідного документа), крім осіб, які не підлягають призову під час мобілізації.
6.16. Оскільки позивач не пройшов перший етап внутрішнього професійного відбору (тестування) та фактично не подав до кадрової служби відповідача передбачений ст. 24 КЗпП України та п.17 Ліцензійних умов офіційний пакет документів разом із письмовою заявою про прийом на конкретну вакантну посаду, у відповідача не виникло і не могло виникнути юридичного обов`язку щодо укладення з ним трудового договору. 
На додаткові запитання суду, позивач пояснив, що ним була підготовлена заява про працевлаштування та документи, які є необхідними згідно із наданим переліком, проте вказані документи у нього не прийняли. 
На додаткові запитання суду, чи може він надати суду для огляду документи, які були підготовленні ним для подання роботодавцеві, позивач пояснив, що довідку психолога, медичну довідку попереднього огляду психіатру та висновок про проходження медичного огляду він не отримував, оскільки на його думку, роботодавець мав надати відповідне направлення. Характеристику з останнього місця роботи та довідку про відсутність судимості він також не отримував, оскільки вважає, що роботодавець не обмежений у можливості їх витребувати самостійно. Також, позивач пояснив, що список документів із 25 пунктів, які він зобов`язаний був надати для працевлаштування, є необґрунтовано великим; в жодній з установ, в яких наявні вакантні посади охоронника, такого великого переліку вимог до кандидата на посаду немає. Вважає, що такі дії Управління поліції охорони в Одеській області є неправомірними. 
6.17. Суд наголошує, що незгода кандидата з критеріями чи результатами внутрішнього тестування в межах добровільного відбору не є тотожною безпідставній відмові у прийнятті на роботу у розумінні статті 22 КЗпП України.
6.18. Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про поновлення на посаді ОСОБА_6 , суд зазначає таке.
6.19.Відповідно до вимог статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
6.20. Статтею 131-2 Конституції України закріплено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
6.21. За змістом статті 62 ЦПК України та статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 10.09.2015 року № 5076-VI, повноваження представника мають бути підтверджені довіреністю фізичної особи, посвідченою в установленому законом порядку, або ордером, виданим відповідно до вказаного Закону, чи договором про надання правової допомоги.
6.22. Судом встановлено, що позовну заяву про поновлення на роботі ОСОБА_6 подано особисто ОСОБА_1 . При цьому матеріали справи не містять жодних належних документів (довіреності, договору або іншого письмового доказу), які б свідчили про надання ОСОБА_6 позивачу ОСОБА_1 повноважень на ведення його справи, представництво інтересів чи право на підписання та подання позовних заяв від його імені. Водночас, сам ОСОБА_6 бере участь у даному судовому процесі виключно у процесуальному статусі свідка, а не співпозивача.
6.23. Враховуючи, що ОСОБА_1 не володіє правосуб`єктністю щодо захисту трудових прав ОСОБА_6 , а будь-яких доказів делегування йому таких повноважень суду надано не було, позовна вимога про поновлення ОСОБА_6 на посаді охоронця є завідомо безпідставною, заявленою не уповноваженою особою, а тому задоволенню не підлягає.
6.24. Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання т.в.о. начальника Управління поліції охорони в Одеській області підполковника ОСОБА_10 принести офіційні вибачення перед ОСОБА_1 та ОСОБА_6  за дії підлеглих, суд виходить з такого.
6.25. Перелік цивільно-правових способів захисту визначений статтею 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України). Частина друга цієї статті містить перелік загальних правових механізмів (таких як визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та моральної шкоди тощо).
Окрім цього, загальні засади захисту честі, гідності та ділової репутації містяться у статті 277 ЦК України, яка імперативно передбачає право особи на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. 
Способи захисту порушених трудових прав працівників аналогічно регламентовані нормами КЗпП України, зокрема, статтями 235, 237-1 КЗпП України, які передбачають поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу чи відшкодування моральної шкоди.
6.26. Дослідженням відеозапису «VID_20260313_090703.mp4», долученого до матеріалів справи, встановлено, що відеозапис зафіксував факт перебування позивача у службових приміщеннях підрозділу поліції охорони та його розмову з працівниками установи. Зі змісту діалогу вбачається, що працівники установи правомірно наголошували на відсутності між ними та позивачем трудових відносин, а також роз`яснили, що бланки відповідей та результати тестування направлені до м. Одеси, де знаходиться профільний психолог. Належних, допустимих та беззаперечних доказів вчинення протиправних дій, грубого поводження, що принижує людську гідність, або фактів явного неправомірного тиску чи погроз з боку посадових осіб поліції на відеозаписі не зафіксовано. Посилання посадових осіб на можливість виклику наряду поліції за своїм змістом та контекстом подій викликано необхідністю забезпечення публічного порядку у режимній установі та не може трактуватися судом як інструмент протиправного тиску на кандидата.
6.27. Суд наголошує, що примусове зобов`язання особи до вибачення суперечить фундаментальним засадам правової системи та принципу поваги до особистості. Вибачення за своєю внутрішньою суттю є актом морально-етичного характеру, добровільним виявом волі, особистого ставлення, усвідомлення вини та внутрішнього каяття людини. Правосуддя ж оперує виключно правовими категоріями та юридичними санкціями. Застосування судом засобів примусу для відтворення емоцій чи моральних вчинків є неприпустимим, оскільки лежить поза межами компетенції, повноважень та завдань цивільного й трудового судочинства. Подібне зобов`язання було б неправомірним втручанням у сферу особистої свободи людини та свободи вираження поглядів, що гарантовані статтею 34 Конституції України та статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
6.28. Так, у справі «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України» Європейський суд з прав людини відмовив у задоволенні вимог щодо опублікування вибачення, спираючись на те, що українське законодавство передбачає, що у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичні особи мають право вимагати спростування відомостей, які не відповідають дійсності та принижують їх честь і гідність, та відшкодування завданої шкоди. Обидва заходи було застосовано у справі заявників. Проте на додаток до них суди зобов`язали другого заявника опублікувати у газеті офіційне вибачення. Суд зазначає, що такий захід безпосередньо не передбачено в національному законодавстві.
Фактично у даній справі позивач просить суд застосувати окрему форму цивільно-правової відповідальності відповідача, однак на думку суду вона не може бути застосована на практиці через відсутність в цивільному законодавстві України норми, якою чітко було б передбачено, що вибачення є способом захисту цивільних прав та інтересів при вирішенні такого спору.
6.29. Враховуючи вищенаведене, оскільки підполковник поліції Осадчук О.О. діяв виключно в межах своїх повноважень, розглядав скарги позивача в порядку Закону України «Про звернення громадян» та особисто жодних протиправних дій щодо позивача не вчиняв, у суду немає правових підстав вважати його дії неправомірними або вимагати від нього будь-яких вибачень за дії інших співробітників.

Керуючись ст.ст.11-13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління поліції охорони Національної поліції України в Одеській області про поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії, – залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 03.07.2026 року.

Суддя: 	О.І.Бальжик