ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Постанова
іменем України

справа №766/6944/21 
провадження № 22-ц/819/646/26

15 квітня 2026 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Бездрабко В.О. (суддя – доповідач),
судді:   Базіль Л.В.,
Радченко С.В.,
секретар судового засідання: Середюк О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 січня 2026 року, постановлене під головуванням судді Рядчої Т.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

встановив:
Зміст позовних вимог
28 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що у вересні 2014 року позивач надав ОСОБА_2 у позику кошти в розмірі 8000,00 доларів США та 1000,00 євро строком до 15 січня 2015 року, про що було складено відповідну розписку. Укладення договору позики відбулося в присутності дружини позичальника – ОСОБА_3 .
Оскільки ОСОБА_2 своєчасно позичені кошти не повернув, у червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором та процентів за час прострочення виконання грошового зобов`язання (справа №766/9555/17). В ході розгляду зазначеної справи, 26 вересня 2017 року позивачем подана заява про забезпечення позову, яка ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13 жовтня 2017 року задоволена шляхом накладення арешту на належне на праві власності боржнику ОСОБА_2 майно у виді частини квартири АДРЕСА_1 та автомобіль марки Geely, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску.
На виконання ухвали суду від 13 жовтня 2017 року про забезпечення позову був виданий виконавчий лист, який направлений на примусове виконання. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень державним виконавцем 3 листопада 2027 року внесений запис №103568986 про обтяження частини квартири АДРЕСА_1 .
За результатами розгляду справи №766/9555/17, на підставі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 жовтня 2018 року та постанови Херсонського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року, з ОСОБА_2 на користь позивача стягнута сума основного боргу в розмірі 240 240,00грн.; проценти за користування коштами в розмірі 18018,00грн. та судові витрати в сумі 672,00грн. 
04 червня 2019 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження №59230136 з примусового виконання судового рішення у справі №766/9555/17, яке тривалий час залишається невиконаним.
З листа Корабельного РВ ДВС у м.Херсоні від 11 січня 2021 року позивач довідався про відсутність у боржника ОСОБА_2 зареєстрованого нерухомого майна, за рахунок якого можливе виконання судового рішення, хоча раніше отримана інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно свідчила про належність відповідачу частини квартири.
В ході з`ясування обставин неможливості звернення стягнення на належне боржнику майно було встановлено, що 12 жовтня 2017 року, тобто після звернення позивача до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики та подання заяви про забезпечення позову у справі №766/9555/17, відповідач ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором дарування відчужив на користь своєї дружини ОСОБА_3 належну боржнику частину квартири АДРЕСА_1 . 
Позивач вважає, що 12 жовтня 2017 року між відповідачами укладений фраудаторний правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору, з метою невиконання майбутнього рішення суду та взятих на себе зобов`язань за договором позики.
Пославши на наведене, позивач просив визнати недійсним договір дарування частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений 12 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Левчуком В.Ю. та зареєстрований в реєстрі №1150; відновити попереднє становище, яке існувало до порушення прав кредитора шляхом повернення зазначеного нерухомого майна ОСОБА_2 ; вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при укладенні оспорюваного договору дарування від 12 жовтня 2017 року воля учасників правочину ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їхні дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у виконавчому провадженні про стягнення заборгованості за договором позики, а тому правочин з огляду на приписи статті 234 ЦК України має ознаки недійсності.
Разом із цим, з урахуванням поданої відповідачем ОСОБА_3 заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд вважав, що позивачем пропущений загальний трирічний строк звернення до суду з вимогою про визнання договору дарування недійсним; заяву про поновлення строку позовної давності із зазначенням поважних причин ОСОБА_1 не подано.
Суд не прийняв до уваги посилання позивача про те, що про укладення відповідачами спірного правочину та порушення свого права він дізнався лише з листа державного виконавця від 11 січня 2021 року на запит про стан виконавчого провадження, оскільки в цьому листі державний виконавкць вказав, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за боржником ( ОСОБА_2 ) не зареєстровано нерухомого майна, жодних даних про оспорюваний правочин не зазначено. В той же час, позивач в позові послався на те, що про укладення відповідачами договору дарування 1/4 частини квартири він дізнався згідно даних з інформаційної довідки №234604068 ще раніше – 28 листопада 2020 року, тобто сам ОСОБА_1 надав суперечливу інформацію про те, коли він дізнався про укладення оспорюваного правочину.
Додатком до позову ОСОБА_1 надав дві інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що може належати боржнику: №79960072 від 09 лютого 2017 року та №100111663 від 12 жовтня 2017 року, які були сформовані пошуком через веб-сайт по заяві позивача, що свідчить про його регулярну обізнаність з майновим станом відповідача ОСОБА_2 та можливість здійснення контролю змін в майновому стані боржника в майбутньому.
Доводи апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 січня 2026 року скасувати та ухвалите нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована безпідставністю висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду. Скаржник зазначив, що згідно одержаних ним інформаційних довідок з Державного реєстру прав власності від 09 лютого та 12 жовтня 2017 року відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належала частина квартири. Згідно інформації з Реєстру від 28 листопада 2020 року позивач довідався про відчуження боржником нерухомості на користь ОСОБА_3 . Для перевірки цих обставин він звернувся до державного виконавця, який листом від 11 січня 2021 року підтвердив відсутність у боржника зареєстрованого на праві власності нерухомого майна. 28 квітня 2021 року позивач подав до суду позов про визнання договору дарування недійсним, тобто в межах строку позовної давності, з моменту коли він довідався про укладення оспорюваного правочину. Припущення суду першої інстанції про регулярну обізнаність позивача щодо майнового стану ОСОБА_2 є помилковим та недоведеним. 
Також звернув увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року на всій території України був введений карантин. Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, строки визначені, серед іншого статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З огляду на вимоги закону та зупинення строків позовної давності на період карантину, позивачем у будь-якому разі не пропущений строк позовної давності звернення до суду.
Правова позиція інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Розгляд справи апеляційним судом
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином згідно приписів частини шостої статті 128 ЦПК України. У заяві від 07 квітня 2026 року ОСОБА_1 просив розгляд справи провести у його відсутність. Згідно відмітки в рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою проживання відсутні (пункт 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України). 
Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Ураховуючи наведене, баланс інтересів учасників справи у як найшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду цієї справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (справа №766/9555/17).
У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачу ОСОБА_2 майно.
12 жовтня 2017 року ОСОБА_2 як дарувальник та ОСОБА_3 як обдарований уклали договір дарування, згідно з яким дарувальник подарував, а обдарований прийняв у дар 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Левчуком В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1150.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13 жовтня 2017 року вжито заходів забезпечення позову у справі №766/9555/17 та накладений арешт на належне на праві власності боржнику ОСОБА_2 майно у виді частини квартири АДРЕСА_2 та автомобіль марки Geely, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 13 листопада 2017 року державним виконавцем Корабельного РВДВС міста Херсон ГТУЮ у Херсонській області Чумак В.В. вчинено запис №103568986 про обтяження вказаної частини квартири.
Ухвалою суду від 16 листопада 2017 року виправлено описку в ухвалі від 13 жовтня 2017 року про забезпечення позову, згідно якої в резолютивній частині зазначений номер будинку АДРЕСА_2 , в якому знаходиться квартира АДРЕСА_2 , на частину якої накладений арешт.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 жовтня 2018 року у справі №766/9555/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 240 240, 00 грн. та проценти за користування коштами в розмірі 388179,53грн., судові витрати у справі в розмірі 1643,49 грн.
Постановою Херсонського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року у справі №766/9555/17 рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 жовтня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за договором позики у розмірі 388179,53грн. змінено, зменшено розмір процентів, що підлягає стягненню до 18018,00грн.; зменшений розмір стягнутих з ОСОБА_2 судових витрат з 1643,49грн. до 672,00грн. В решті рішення суду залишено без змін.
03 червня 2019 року державним виконавцем Корабельного районного відділу Державної виконавчої служби у м.Херсона Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відкрито виконавче провадження №59230136 по виконанню судового рішення у справі №766/9555/17.
Листом від 11 січня 2021 року №3416 Корабельний РВ ДВС повідомив стягувача ОСОБА_1 про відсутність зареєстрованого за боржником ОСОБА_2 нерухомого майна.
Згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавче провадження №59230136 перебуває на виконанні в межах зведеного виконавчого провадження №61329379 про стягнення коштів з ОСОБА_2 , тобто рішення суду у справі №766/9555/17 тривалий час залишається не виконаним. 
Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції і застосовані норми права
Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
Згідно вимог статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Частиною п`ятою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до статті234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону є порушенням частини першої, п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Отже, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6стат ті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановленні у справі обставини свідчать, що ОСОБА_2 , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно на користь дружини ОСОБА_3 , був обізнаний, як про пред`явлений до нього позов про стягнення боргу за договором позики, так і про подання ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову, і таким чином, на час укладення договору дарування очевидно міг передбачити негативні для себе наслідки, у випадку задоволення позовних вимог про стягнення боргу та майбутнього виконання рішення суду.
Установивши, що відчуження ОСОБА_2 спірного нерухомого майна здійснено умисно з метою уникнення сплати боргу та виконання судового рішення про стягнення такого боргу, а оспорюваний договір дарування порушує права та законні інтереси позивача на виконання судового рішення у справі про стягнення з відповідача на користь позивача боргу у загальному розмірі 258 930,00грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору дарування від 12 жовтня 2017 року недійсним.
Разом із цим, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Згідно статті256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з даною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі №385/321/20 (провадження №61-9916сво21) наголошував на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову в матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».
При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
Порівняльний аналіз термінів, застосованих у статті 261 ЦК України, «довідався» та «міг довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Позивач повинен довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати вказану презумпцію, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплинула, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).
З матеріалів справи встановлено, що заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву вказала про застосування строку позовної давності та посилася на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки мав знати про укладення відповідачами оспорюваного договору дарування від 12 жовтня 2017 року, як такий, що постійно цікавиться майновим станом відповідачів, а до суду з цим позовом звернувся лише у квітня 2021 року.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції погодився з твердженнями ОСОБА_3 та вважав, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності, оскільки у позові послався на те, що дізнався про укладення відповідачами договору дарування від 12 жовтня 2017 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28 листопада 2020 року. Також суд вважав, що позивач мав можливість своєчасно здійснювати контроль змін щодо майнового стану боржника, а з позовом звернувся лише в квітні 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності.
Аналізуючи наведені судом висновки щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності, колегія суддів оцінює ці висновки критично.
Доводи про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки тільки 28 квітня 2021 року 2019 року звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 12 жовтня 2017 року є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не був стороною оспорюваного договору дарування, а тому він не міг і не повинен був володіти інформацією щодо існування договору з часу його укладення. Припущення суду про те, що позивач мав здійснювати контроль змін щодо майнового стану боржника слід визнати неприйнятними. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про захист своїх прав та інтересів; подав заяву про забезпечення позову, яка ухвалою суду була задоволена, а відтак позивач мав обґрунтовані підстави вважати, що у разі задоволення позову судове рішення буде виконано. Саме неправомірні дії відповідачів унеможливили своєчасне виконання рішення суду. Листом від 11 січня 2021 року Корабельний РВ ДВС у м.Херсона ПМУ МЮ (м.Одеса) повідомив позивача про відсутність зареєстрованого за боржником нерухомого майна та оголошення у розшук належного ОСОБА_2 автомобіля марки Geely, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який ухвалою суду також був накладений арешт і який боржник скрив від виконавця.
За відсутності доведення іншого, апеляційний суд приймає до уваги посилання позивача про те, що про укладення відповідачами оспорюваного договору від 12 жовтня 2017 року він довідався з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 листопада 2020 року та звернувся до суду з вимогою про визнання договору недійсним 28 квітня 2021 року, а відтак строк позовної давності, про застосування якого було заявлено ОСОБА_3 , позивачем не пропущений.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що боржник ОСОБА_2 , будучи обізнаним про невиконання ним грошового зобов`язання та звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, діяв недобросовісно та міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Порушуючи майнові інтереси кредитора, ОСОБА_2 відчужив належне йому нерухоме майно на користь своєї дружини, що свідчить про фіктивність укладеного між відповідачами договору дарування від 12 жовтня 2017 року, при укладенні якого воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення з боржника грошових коштів.
Отже, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору дарування нерухомого майна недійсним. Ураховуючи наведене, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 січня 2026 року в порядку статті 376 ЦПК України, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванняю, з прийняттям у справі нової постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування від 12 жовтня 2017 року недійсним та застосування наслідків недійсного правочину.
Щодо розподілу судових витрат 
За частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За результатами апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття у справі нової постанови про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 908грн. (квитанція від 28 квітня 2021 року), а за подання апеляційної скарги – 1598 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 27 лютого 2026 року, а всього 2506грн., які в порядку перерозподілу судових витрат по справі підлягають стягненню на користь позивача з відповідачів в рівних частках з кожного.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 січня 2026 року скасувати та ухвалити у справі нову постанову.
Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування, укладений 12 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , стосовно частини однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Левчуком В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1150.
Відновити право власності ОСОБА_2 на частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках з кожного на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в загальному розмірі 2506,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 25 квітня 2026 року.

Головуючий:           В.О. Бездрабко
Судді: Л.В. Базіль 

С.В. Радченко