КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/4716/25
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10548/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Луценко О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначав, що з листопада 2005 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 . Шлюб зареєстрований у Відділі держаної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 1437. 
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Через несумісність характерів, різні погляди на шлюб та сім`ю, сторони припинили підтримувати сімейні відносини та вести спільне господарство, проживають окремо. 
Позивач впевнений, що примирення, подальше спільне подружнє життя та збереження шлюбу між сторонами неможливе.
Спору з приводу місця проживання дітей між сторонами немає, після примирення діти проживають з матір`ю.
Враховуючи викладене, просив розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 11 листопада 2005 року у Відділі держаної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 1437 (а.с. 1-2).
Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено (а.с. 19-20).
22 жовтня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Дяченка І.В. надійшла заява про перегляд заочного рішення в якій відповідач ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення позову про розірвання шлюбу (а.с. 29-35).
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 - задоволено, заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 червня 2025 року скасовано, призначено справу до розгляду в загальному порядку на 13 березня 2026 року (а.с. 122-123).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1437 від 11 листопада 2005 року (а.с. 145-146).
Не погодившись з рішенням районного суду, 08 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Дяченко І.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову (а.с. 149-156).
Апеляційну скаргу мотивував тим, що оскаржуване рішення є незаконним та невмотивованим, ухваленим без з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказував, що з початку воєнних дій на території України відповідач з дітьми проживала за кордоном, проте, саме війна та вимушене переміщення стали причиною проживання сторін окремо, а не бажання припинити шлюб. До моменту подання позову, після ухвалення рішення і навіть після розлучення, фактичні сімейні відносини між сторонами залишаються незмінними.
Зазначав, що позов викладений від першої особи чоловічого роду, а підписаний адвокатом (жінкою), відсутні докази того, що саме позивач погодив та підтвердив свою позицію на момент подання позову.
Суд першої інстанції не перевірив реальність волевиявлення позивача та не надав оцінку доказам відповідача, не спростував її.
Вказував, що позивач - військовослужбовець, перебував на бойових завданнях, проживання сторін окремо не є доказом розпаду сім`ї.
Суд підмінив встановлення фактів припущеннями та фактично прийняв позицію адвоката як позицію позивача. Суд розірвав шлюб не на підставі встановлених обставин та волевиявлення сторін, а на підставі неперевірених тверджень, викладених в позові.
Крім того, відповідачем було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з тим, що позивач є військовослужбовцем та зник безвісти під час виконання бойового завдання. Проте, суд не розглянув вказане клопотання, не надав йому оцінку, не постановив відповідної ухвали.
Фактично у даній справі суд першої інстанції розглянув спір та ухвалив рішення за відсутності належного суб`єкта волевиявлення, що ставить під сумнів легітимність як самого позову, так і всіх процесуальних дій, вчинених після зникнення позивача безвісти (а.с. 149-156).
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Дяченко І.В. підтримував апеляційну скаргу і просив її задовольнити.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази.
Повідомлення апелянта ОСОБА_1 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою. заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, про розгляд справи судом 04 червня 2026 року апелянт ОСОБА_1 була сповіщена 12 травня 2026 року повідомленням її представника - адвоката Дяченка І.В. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 її представник - адвокат Дяченко І.В. підтвердив суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Позивач ОСОБА_2 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Пруднікової Н.Г., яка заперечувала проти задоволення скарги і просила розглянути справу за відсутності сторони позивача (а.с. 172-178, 185-186, 191). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між сторонами має формальний характер, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, що має істотне значення.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 листопада 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , зареєстрували шлюб. Шлюб зареєстрований у Відділі держаної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 1437 (а.с. 7). 
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5-6).
Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Так, в позовній заяві, підписаної представником позивача - адвокатом Прудниковою Н.Г., позивач зазначав, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, а подальше збереження шлюбу є неможливим.
Натомість, представник відповідача - адвокат Дяченко І.В., заперечуючи проти задоволення позову, та в заяві про зупинення провадження у справі, зазначав, що позивач під час виконання обов`язків військової служби зник безвісти за особливих обставин, таким чином, фактичне волевиявлення позивача щодо підтримання позовних вимог або відмови від них об`єктивно встановити неможливо.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе.
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції факту зникнення безвісти позивача на час ухвалення рішення судом першої інстанції колегія суддів також відхиляє.
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що окремий механізм розірвання шлюбу із людиною, яка зникла безвісти, який передбачений ч. 4 ст. 8 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісті за особливих обставин», не виключає можливості розірвати шлюб, який ініційований особою до моменту зникнення безвісти, зважаючи на подану такою особою, заяву, у якій останній наполягав на розірванні шлюбу.
Посилання апелянта на наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 29 вересня 2025 року № 7/ДСК, за яким ОСОБА_2 перебуваючи на військовій службі зник безвісті, не припиняє цивільної правоздатності та дієздатності особи позивача ОСОБА_2 та (або) повноважень представника позивача - адвоката Пруднікової Н.Г., яка до суду апеляційної інстанції направила письмову заяву в якій підтримала позицію та вимоги позивача ОСОБА_2 висловлену ним в позовній заяві про розірвання шлюбу (а.с. 105, 185-186).
При цьому, на запитання суду апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Дяченко І.В. повідомив, що йому не відомі обставини щоб хтось з зацікавлених осіб звертався до суду із заявами про оголошення позивача ОСОБА_2 безвісті відсутнім та (або) померлим, або звернення, після ухвалення заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 20 червня 2025 року про розірвання шлюбу, яке в подальшому було скасовано районним судом, відповідачки ОСОБА_1 до позивача ОСОБА_2 стосовно вирішення цього спору, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 191). 
Щодо повноважень представника ОСОБА_2 - адвоката Прудникової Н.Г., суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи наявний ордер на надання правничої допомоги серії АІ № 1863290 в районному суді і ордер серії АІ № 2216575 на представництво інтересів позивача суді апеляційної інстанції, в якому зазначено, що повноваження адвоката не обмежуються договором про надання правничої допомоги (а.с. 8, 186).
З цих підстав, та положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи апелянта про зупинення провадження у справі та визнання явки позивача ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції обов`язковою з метою з`ясування причин (обставин) подачі позову у цій справі (а.с. 181-184, 187-190 ) 
Посилання апелянта на переписку в мессенджері не можуть бути визнані підставою для скасування оскаржуваного рішення із ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 тому такі доводи сторони відповідача колегія суддів відхилила (а.с. 51-84). 
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 04 червня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов