ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 квітня 2026 року Справа № 915/126/24 
м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Мавродієвої М.В.,
за участю:
секретаря судового засідання: Шевченко Т.В.,
представника прокуратури: Левкович А.Є. (у судових дебатах),
представників позивачів: не з`явилися,
представника відповідача-1: не з`явився,
представника відповідача-2: Ремешевського Є.А. (у судових дебатах),
представника третьої особи: не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва
в інтересах держави в особі:
1) Миколаївської міської ради,
2) Південного офісу Держаудитслужби в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області,
до відповідача-1: Миколаївського міського палацу культури “Молодіжний”,
до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Житлопромбуд-8”,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів:
Антимонопольний комітет України, 
про: визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності,-

в с т а н о в и в:

Заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради та Південного офісу Держаудитслужби в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Антимонопольний комітет України, звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Миколаївського міського палацу культури “Молодіжний” та Товариства з обмеженою відповідальністю “Житлопромбуд-8” з такими вимогами:
- визнати недійсним договір №181 від 06.11.2017 про виконання робіт “Реконструкція Миколаївського міського палацу культури “Молодіжний” по вулиці Васляєва (Театральна), 1 у м.Миколаїв”, укладений між Миколаївським міським палацом культури “Молодіжний” та Приватним акціонерним товариством (з 25.11.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Житлопромбуд-8”);
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Житлопромбуд-8” на користь Миколаївського міського палацу культури “Молодіжний” 22157803,36 грн, а з Миколаївського міського палацу культури “Молодіжний” одержані ним за рішенням суду 22157803,36 грн стягнути в дохід держави.
В обгрунтування вимог прокурор вказує наступне:
- ТОВ «БК «Житлопромбуд-8» порушило законодавство про захист економічної конкуренції шляхом вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що спрямовані на спотворення результатів тендера (торгів) та укладення Договору №181 від 06.11.2017 на неконкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель;
- прокурор вважає, що за таких обставин Договір №181 від 06.11.2017, укладений за результатами відкритих торгів, підлягає визнанню недійсними відповідно до приписів ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України;
- посилаючись на приписи ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України прокурор також просить застосувати наслідки недійсності укладеного Договору №181 від 06.11.2017, що суперечить інтересам держави та суспільства, та стягнути з ТОВ «БК «Житлопромбуд-8» на користь ММПК “Молодіжний” кошти, сплачені останнім на виконання Договору №181 від 06.11.2017, у розмірі 22157803,36 грн, а далі - отримані ММПК “Молодіжний” за рішенням суду кошти у вказаному розмірі - стягнути в дохід держави.
Ухвалою суду від 12.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 12.03.2024.
Антимонопольний комітет України у письмових поясненнях від 16.02.2024 підтримав вимоги прокурора у повному обсязі та просив їх задовольнити, розгляд справи просив здійснювати без участі його представника.
Відповідач-2 - ТОВ “БК “Житлопромбуд-8” заперечує проти задоволення вимог прокурора посилаючись на наступне:
- поведінка сторін, яка передувала моменту визначення сторонами змісту оспорюваного прокурором договору, в даному випадку не може ототожнюватися із його змістом та не вказує на протиправну мету самого правочину. Таким чином висновок прокурора про те, що зміст правочину спрямований на незаконне заволодіння майном (коштами) держави в особі Миколаївської міськради, а отже укладений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, є помилковим та суперечить умовам самого договору;
- прокурор не зазначає який пункт договору №181 від 06.11.2017, яка його умова, в якій саме частині його зміст суперечить нормам чинного законодавства, інтересам держави або вказує на порушення ним публічного порядку;
- оцінюючи обраний прокурором спосіб захисту інтересів держави потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права. Визнання недійсним договору №181 від 06.11.2017 за загальним правилом ч.1 ст.215 ЦК України та застосування наслідків ч.3 ст.228 ЦК України, як того просить прокурор приведе до безпідставного збагачення відповідача-2 на суму вартості виконаних робіт з реконструкції ММПК «Молодіжний» та неможливості відображення результатів робіт у бухгалтерському обліку як замовника, так і виконавця робіт. Крім того, договір виконано відповідачем-2 у повній мірі, та ще й із зменшенням вартості робіт, у зв`язку з чим не можна говорити про наявність умислу у сторони на його направлення всупереч інтересам держави. У зв`язку з цим твердження прокурора про укладення договору №181 від 06.11.2017 як такого, що спрямований на порушення інтересів держави та інтересів суспільства в особі територіальної громади м.Миколаєва є безпідставним;
- уповноважений орган держави в особі АМКУ не вбачав підстав для застосування у спірному випадку рішення, передбаченого абз.4 ч.1 ст.48 Закону України «Про захист економічної конкуренції», а також не віднайшов підстав для стягнення збитків, передбачених вимогами ст.255 ГК України. За цих обставин накладене на відповідача-2 стягнення у вигляді штрафу є повною та достатньою мірою відповідальності за допущені ним порушення. В той же час прокурор вимагає застосування наслідків недійсності правочину у вигляді односторонньої реституції, обмежившись загальними визначеннями про порушення прав держави під час проведення закупівлі, не вказуючи, ані про наявність інших потенційних учасників закупівлі, які могли б задовольнити потреби відповідача-1 за менші кошти, ані наявність на ринку, на той час, більш вигідних для замовника цінових пропозицій. Вказане свідчить про намагання з боку прокурора, в порушення вимог статті 61 Конституції України, двічі притягнути відповідача-2 до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.
Також, відповідач-2 просив суд застосувати до вимог прокурора наслідки спливу строку позовної давності.
Миколаївська міськрада у письмових поясненнях від 15.03.2024 вимоги прокурора не підтримала та стверджує, що прокурором обрано неефективний спосіб захисту, який не відповідає ч.3 ст.228 ЦК України.
12.03.2024, 08.04.2024, 25.04.2024 та 23.05.2024 судом відкладалось підготовче засідання відповідно на 08.04.2024, 25.04.2024, 23.05.2024 та 12.06.2024.
12.06.2024 розгляд справи не відбувся, оскільки протягом часу, визначеного судом для проведення судового засідання, у Миколаївській області та місті Миколаєві тривала повітряна тривога.
Ухвалою суду від 12.06.2024 розгляд справи призначено на 27.06.2024.
Ухвалою суду від 27.06.2024 зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №918/1043/21 та оприлюднення повного тексту постанови.
Ухвалою суду від 04.11.2024 поновлено провадження у справі, підготовче засідання призначено на 05.12.2024.1
У письмових поясненнях на спростування доводів відповідача-2 прокурор додатково вказує, що дії ТОВ «БК «Житлопромбуд-8» були спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору про закупівлю не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі, тобто, в діях ТОВ «БК «Житлопромбуд-8» вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. Тому, саме факт вчинення ТОВ «БК «Житлопромбуд-8» порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, що суперечить інтересам держави і суспільства, на думку прокурора є підставою для визнання недійсним правочину і стягнення коштів на користь держави.
05.12.2024 судом відкладено підготовче засідання на 16.01.2025 за відповідним клопотанням відповідача-2.
Ухвалою суду від 16.01.2025 зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/3456/23 та оприлюднення повного тексту постанови.
Ухвалою суду від 09.03.2026 поновлено провадження у справі, підготовче засідання призначено на 27.03.2026.
Ухвалою суду від 27.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.04.2026.
У судовому засіданні 22.04.2026 представник прокуратури позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, а представник відповідача-2 - ТОВ “БК “Житлопромбуд-8” заперечував проти задоволення вимог прокурора.
Відповідач-1 – ММПК “Молодіжний” явку повноважного представника у судові засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи щоразу повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, письмового відзиву на позовну заяву прокурора до суду не подав.
Південний офіс Держаудитслужби в особі Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області явку повноважного представника у судові засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи щоразу повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, письмових пояснень щодо позовних вимог прокурора до суду не подав.
Миколаївська міськрада, Антимонопольний комітет України у письмових заявах (клопотаннях) просили розгляд справи здійснювати без участі їх представників.
Господарським судом також враховано, що явка представників учасників справи не визнавалась судом обов`язковою.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомленні про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі, зокрема повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Враховуючи викладене суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності представників позивачів, відповідача-1 та третьої особи.
У судовому засіданні 22.04.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.
У судовому засіданні 22.04.2026 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.
23.08.2017 в електронній системі закупівель ММПК “Молодіжний” опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів щодо виконання робіт з реконструкції палацу культури «Молодіжний» по вулиці Васляєва (Театральна), 1 у м.Миколаїв (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2017-08-23-001549-а). Очікувана вартість предмета закупівлі становила 93281190,0 грн.
З метою участі у відкритих торгах, серед інших, тендерну пропозицію подало ПрАТ “БК “Житлопромбуд-8” (з 25.11.2020 ТОВ “БК “Житлопромбуд-8”), яке в подальшому було визнано переможцем вказаних торгів з остаточною ціною пропозицією 90044517,0 грн.
06.11.2017 між ПрАТ “БК “Житлопромбуд-8” та ММПК “Молодіжний” укладено договір №181 (далі - Договір) на виконання робіт з реконструкції ММПК “Молодіжний” по вулиці Васляєва (Театральна), 1 у м.Миколаєві, загальною вартістю робіт 90044517,0 грн, в т.ч. ПДВ 15007419,50 грн, та строком виконання робіт 2017-2020 роки (т.1 а.с.34-44).
Додатковими угодами №1 від 15.11.2017, №4 від 30.05.2018, №6 від 18.09.2018 сторони Договору щоразу зменшували вартість робіт (т.1 а.с.45-47).
Додатковою угодою №10 від 26.06.2019 сторони Договору дійшли згоди про його розірвання та визначили загальну вартість робіт у сумі 22157803,36 грн, в т.ч. ПДВ 3692967,23 грн (т.1 а.с.48).
Відповідно до звіту про виконання договору про закупівлю від 26.06.2019 по Договору №181 від 06.11.2017 ММПК “Молодіжний” перерахував ПрАТ “БК “Житлопромбуд-8” 22157803,36 грн (т.1 а.с.49,50).
Перерахування коштів також підтверджується інформацією, розміщеною на Єдиному веб-порталі використання публічних коштів, трансакціями №74580571 на суму 1263759,60 грн, №100522516 на суму 1310932,61 грн, №104061601 на суму 1294954,99 грн, №108281561 на суму 666419,44 грн, №109733683 на суму 732358,45 грн, №113751619 на суму 4724727,88 грн, №116773318 на суму 2856896,60 грн, №118957749 на суму 3918980,27 грн, №124071119 на суму 5388773,52 грн (т.1 а.с.51-59) та листом Миколаївської міської ради №5102/02.02.01-22/02.06/14/23 від 01.12.2023 (т.1 а.с.130-132).
У подальшому, рішенням Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України №97-р/тк від 26.12.2019 (далі – Рішення АМКУ) (т.1 а.с.60-76) визнано, що ПрАТ «БК «Житлопромбуд-8» і ТОВ «Інвест - Буд» вчинили порушення, передбачене п.4 ч.2 ст.6, п.1 ст.50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю: «Реконструкція ММПК «Молодіжний» по вулиці Васляєва (Театральна), 1 у м.Миколаїв», проведену ММПК «Молодіжний», відповідно до оголошення №UA-2017-08-23-001549-а.
Відповідно до п.4 Рішення АМКУ, антиконкурентні узгоджені дії під час підготовки та участі у вказаних торгах полягають у наступному:
- укладенні договорів оренди автотранспорту та іншої техніки з одним і тим самим суб`єктом господарювання, що є пов`язаним відносинами контролю з ПрАТ «БК «Житлопромбуд-8» (п.4.1 рішення);
- наявності інформації про взаємозв`язок ТОВ «Інвест-Буд» та ПрАТ «БК «Житлопромбуд-8» (п.4.2 рішення);
- однакових назвах поданих вказаними суб`єктами господарювання файлів (п.4.3 рішення);
- спільних об`єднувальних особливостях кошторисів (п.4.4 рішення);
- одному і тому самому місцезнаходженні вказаних учасників (п.4.5 рішення).
Ураховуючи викладене, Тимчасова адміністративна колегія Антимонопольного комітету України дійшла висновку, що ПрАТ «БК «Житлопромбуд-8» та ТОВ «Інвест -Буд» при участі у процедурі відкритих торгів на закупівлю робіт «Реконструкція Миколаївського міського палацу культури «Молодіжний» по вулиці Васляєва (Театральна), 1 у м.Миколаїв» узгодили свої дії під час підготовки та участі в торгах, замінили ризик, що породжує конкуренція, на координацію своєї економічної поведінки. Така координація економічної поведінки призвела до усунення між ними конкуренції під час проведення торгів №UA-2017-08-23-001549-а. Узгодивши свої поведінку та пропозиції конкурсних торгів, вказані суб`єкти господарювання усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже, спотворили результати проведених замовником торгів, порушивши право замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, тобто вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України «Про захист економічної конкуренції».
Вказаним Рішенням АМКУ на ПрАТ «БК «Житлопромбуд-8» накладено штраф у розмірі 6650533,0 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 по справі №910/4542/20, яке залишено без змін постановами Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.04.2023, ТОВ «БК «Житлопромбуд-8» відмовлено у задоволенні позову про скасування рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України №97-р/тк від 26.12.2019.
Прокурор стверджує, що узгоджений характер дій ТОВ «БК «Житлопромбуд-8» вказує як на усвідомлення ним їх протиправності (порушення цими діями правил здійснення господарської діяльності), так і на передбачуваність і бажання настання наслідків від них (усунення конкуренції з метою протиправного отримання права на укладення договору); вольова спрямованість антиконкурентних узгоджених дій зазначеного підприємства свідчить про їх умисність.
Прокурор зазначає, що ТОВ «БК «Житлопромбуд-8» порушило законодавство про захист економічної конкуренції шляхом вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що спрямовані на спотворення результатів тендера (торгів) та укладення Договору на неконкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель.
Прокурор вважає, що за таких обставин Договір №181 від 06.11.2017, укладений за результатами відкритих торгів, підлягає визнанню недійсними відповідно до приписів ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України.
Посилаючись на приписи ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України прокурор просить застосувати наслідки недійсності укладеного Договору №181 від 06.11.2017, що суперечить інтересам держави та суспільства, та стягнути з ТОВ «БК «Житлопромбуд-8» на користь ММПК “Молодіжний” кошти, сплачені останнім на виконання Договору №181 від 06.11.2017, у розмірі 22157803,36 грн, а далі - отримані ММПК “Молодіжний” за рішенням суду кошти у вказаному розмірі - стягнути в дохід держави.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов наступних висновків.
Предметом спору у даній справі є вимоги прокурора про визнання недійсним укладеного за результатами відкритих торгів Договору №181 від 06.11.2017, як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з ТОВ «БК «Житлопромбуд-8» на користь ММПК “Молодіжний” коштів, сплачених останнім на виконання Договору №181 від 06.11.2017, у розмірі 22157803,36 грн, а з ММПК “Молодіжний” - в дохід державного бюджету на підставі ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України.
Тобто, ключовим питанням даної справи є наявність підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України.
Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Аналогічна за змістом норма містилася у ч.1 ст.208 Господарського кодексу України, яка була чинною у період існування спірних відносин.
Суд вказує, що стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції Цивільного кодексу України, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 стаття 228 Цивільного кодексу України була доповнена частиною третьою, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма Цивільного кодексу України, яка містить каральні заходи (санкції).
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз.2 ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
У частині 3 ст.228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі №802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі №160/14095/21 від 13.11.2024 у справі №911/934/23).
Вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.208 Господарського кодексу України є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Ключовими прецедентами є рішення ЄСПЛ у справах:
- "Isaia and Others v. Italy" (від 25.09.2025, заяви №36551/22, №36926/22 та №37907/22);
- "Garofalo and Others v. Italy" (від 21.01.2025, заява №47269/18 та три інші);
- "Imeri v. Croatia" (від 24.06.2021, заява №77668/14);
- "Kurban v. Turkey" (від 24.11.2020, заява №75414/10);
- "Balsamo v. San Marino" (від 08.10.2019, заяви №20319/17, 21414/17);
- "Gogitidze and Others v. Georgia" (від 12.05.2015, заява №36862/05);
- "Varvara v. Italy" (від 29.10.2013, заява №17475/09);
- "Arcuri and Others v. Italy" (від 05.07.2001, заява №52024/99);
- "Air Canada v. the United Kingdom" (від 05.05.1995, заява 18465/91);
- "AGOSI v. United Kingdom" (від 24.10.1986, заява №9118/80).
Справа "Isaia and Others v. Italy" (рішення від 25.09.2025, заяви №36551/22, №36926/22 та №37907/22) та прецедентні рішення у подібних справах, на які посилається ЄСПЛ, стосуються італійського законодавства про запобіжні заходи (зокрема, антимафіозного кодексу), які дозволяють конфіскацію майна осіб, підозрюваних у причетності до організованої злочинності, до або без винесення обвинувального вироку. Заявники оскаржували судові рішення про конфіскацію їхнього майна, яке було вилучено на підставі підозр у його незаконному походженні та недостатній відповідності законним доходам. Ключовою особливістю італійського законодавства є те, що конфіскація може ґрунтуватися не на доведеній вині у вчиненні злочину, а на визнанні особи "соціально небезпечною" або "підозрюваною у належності до мафіозних структур" задовго до застосування заходів. ЄСПЛ вказав, що критерії для визнання особи "соціально небезпечною" (що є підставою для конфіскації) були чіткими, конкретними та передбачуваними у національному законодавстві. У попередніх справах, пов`язаних з Італією, ЄСПЛ встановив порушення через занадто розмиті та широкі визначення "соціальної небезпеки", які дозволяли надто широке тлумачення національними судами.
У пункті 72 рішення "Isaia and Others v. Italy" ЄСПЛ вказав, що, оцінюючи, чи були заходи конфіскації сумісними із гарантіями, закріпленими у ст.1 Першого протоколу, Суд, перш за все, оцінив характер основних правопорушень, зокрема їх тяжкість, та питання, чи можна вважати, що вони призвели до отримання незаконних доходів ("Todorov and others v. Bulgaria", п.200, та, особливо, справа "Yordanov and others v. Bulgaria", п.115, яка стосується конфіскації без винесення обвинувального вироку, подібної до тієї, що розглядається в даній справі). Суд висловив серйозну стурбованість щодо внутрішнього законодавства, яке передбачало, що процедури застосування подібних заходів могли бути ініційовані не тільки у зв`язку з особливо тяжкими злочинами, такими як злочини, пов`язані з організованою злочинністю, наркоторгівлею, корупцією в державній службі або відмиванням грошей, або іншими злочинами, які, як можна припустити, завжди приносять дохід, але й у зв`язку з низкою інших злочинів, а також деякими адміністративними правопорушеннями (див., зокрема, "Yordanov and others v. Bulgaria", п.115, і "Todorov and others v. Bulgaria", п.200).
У справі "Imeri v. Croatia" (рішення від 24.06.2021, заява №77668/14) ЄСПЛ зробив висновки, що для того, щоб бути пропорційним, суворість покарання має відповідати тяжкості правопорушення, за яке воно призначене (пункт 71); що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі, оцінюючи пропорційність конфіскації частини готівки, яку заявник перевозив через кордон без декларування, ЄСПЛ взяв до уваги, що заявник не мав судимості і що кримінальне провадження, яке було порушено проти нього, було припинено через відсутність доказів (пункт 88), проти нього не було порушено кримінальну справу за відмивання грошей (пункт 91), шкода, яку заявник міг завдати владі, була незначною (пункт 92), і дійшов висновку, що мало місце порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 94). Суд наголосив, що конфіскаційні заходи повинні бути пропорційними та враховувати індивідуальну поведінку особи, ступінь її вини і можливість застосування менш обтяжливого заходу.
У справі "Gogitidze and Others v. Georgia" (рішення від 12.05.2015, заява №36862/05) досліджувалася конфіскація майна, походження якого не було обґрунтовано, в рамках антикорупційного законодавства. ЄСПЛ підтвердив правомірність конфіскації без кримінального вироку. Визнав допустимим перекладання тягаря доведення на власника майна, якщо держава надала обґрунтовані підстави підозрювати незаконне походження. ЄСПЛ вважав, що вжита міра відповідала загальним інтересам, оскільки мала на меті забезпечити, щоб використання зазначеного майна не давало заявникам переваги на шкоду суспільству (пункт 103).
Що стосується конкретно заходу "превентивної конфіскації", передбаченого італійським законодавством, Суд вже встановив, що він мав на меті забезпечити, щоб злочин не окупався, та запобігти несправедливому збагаченню, позбавивши відповідну особу та третіх осіб, які не мають дійсних прав на конфісковане майно, прибутку від злочинної діяльності, і, відповідно, мала, по суті, відновний, а не каральний характер (справа "Garofalo and Others v. Italy" (рішення від 21.01.2025, заява №47269/18 та 3 інші, пункт 134).
У справі "Arcuri and Others v. Italy" (рішення від 05.07.2001, заява №52024/99) ЄСПЛ наголосив, що конфіскація може бути пропорційною лише тоді, коли вилучається майно, яке є безпосереднім результатом незаконної діяльності, або використовувалося для такої діяльності. Це положення прямо корелює з обов`язком держави довести, що саме правочин, а не загальна поведінка сторін у сфері конкуренції, був укладений з метою, що "завідомо суперечить інтересам держави і суспільства".
Справа "Balsamo v. San Marino" (рішення від 08.10.2019, заяви №20319/17 та №21414/17) стосувалася конфіскації грошей, виявлених у заявника, щодо яких було встановлено зв`язок із шахрайською схемою відмивання коштів. Конфіскація була застосована в рамках адміністративного/цивільного провадження, незважаючи на те, що кримінальна справа була припинена. ЄСПЛ підкреслив, що конфіскація може застосовуватися і за відсутності обвинувального вироку, який підтверджує вину, визнав, що конфіскація була пропорційною та правомірною. Суд наголосив, що оскільки метою конфіскації було вилучення вигоди, отриманої від злочинної діяльності (тобто превентивна мета, а не каральна), вона може бути застосована незалежно від доведення кримінальної вини особи. Суд врахував, що заявник не зміг надати переконливих доказів законності походження коштів.
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу і на необхідності дотримання пропорційності при втручанні держави у право власності добросовісного власника.
Так, у справі "AGOSI v. United Kingdom" (рішення від 24.10.1986, заява №9118/80) компанія-заявник оскаржила до Суду конфіскацію належних їй на праві власності золотих монет, які були вилучені митним органом Об`єднаного Королівства після спроби їх незаконного ввезення третіми особами на територію держави. ЄСПЛ аналізує конфіскацію без вироку, і встановлює критерії правомірності втручання: законність, легітимну мету, пропорційність. Навіть якщо особа поводилася неправомірно, держава має довести справедливий баланс. ЄСПЛ зазначив, що при вирішенні питання про повернення майна держава має враховувати поведінку власника - зокрема, чи був він причетний до правопорушення або чи проявив належну обачність. У цій справі ЄСПЛ не виявив порушення ст.1 Першого протоколу. Суд дійшов висновку, що британські органи влади забезпечили справедливий баланс між інтересами суспільства (боротьба з контрабандою) та правами власника, а сама процедура конфіскації не була свавільною.
У справі "Air Canada v. The United Kingdom" (рішення від 05.05.1995, заява 18465/91), яка стосувалася конфіскації літака, який був у лізингу та був використаний для вчинення злочину, про що власник не знав, ЄСПЛ навпаки дійшов висновку, що втручання, що наклало "індивідуальний і надмірний тягар" на добросовісного власника, порушує ст.1 Першого протоколу.
Найбільш релевантною до даної справи є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10). Заявник разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст.1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст.1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.
Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду, у даній справі суд вважає, що при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.
У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для застосування приписів ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України прокурор у даній справі має довести, що сам правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. 
Втім, прокурор цього не доводе та стверджує лише про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.
Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України.
Прокурор у даній справі не доводе, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
У справі "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).
Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).
ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
Суд вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Суд звертає увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 Цивільного кодексу України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та частина 3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
Судом також взято до уваги правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі №911/934/23, а саме:
« 82. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19, пункт 8.22), від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 (провадження № 12-46гс22, пункт 70), від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 (провадження № 14-91цс22, пункт 85) та інші).
83. Водночас санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є компенсаційними, оскільки положеннями зазначених норм передбачено застосування цих санкцій на користь держави незалежно від ступеню негативного впливу виконання правочину на майновий стан держави, та навіть незалежно від того, чи наявний такий вплив взагалі. Отже, санкції, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України, не є способами захисту прав держави, а є конфіскаційними санкціями. Вони спрямовані на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
84. Застосування цих санкцій є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції). Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
85. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
86. Критерій обґрунтованості втручання виконаний, оскільки санкції передбачені у національному законодавств, а саме частиною третьою статті 228 ЦК України, частиною першою статті 208 ГК України. Критерій легітимної мети в частині цих майнових санкцій теж виконаний, оскільки вчинення дій, які не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, знаходиться у сфері загальних інтересів. Але колегія суддів вважає, що критерій розумного балансу (пропорційності) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, - не виконаний.
87. Так, ЄСПЛ у справі Imeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява №77668/14) зробив висновок, що принцип пропорційності має бути дотриманий не лише щодо визначення правил щодо суворості санкцій, але й оцінки факторів, які можуть бути взяті до уваги при встановленні санкцій (пункт 84). Зокрема, в зазначеній справі ЄСПЛ взяв до уваги той факт, що заявники не мали кримінального минулого та що вони не підозрювалися чи не були обвинувачені у вчиненні жодного кримінального правопорушення.
88. Колегія суддів вважає, що норми частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України порушують принцип пропорційності у двох аспектах: як в частині суворості санкцій, так і в частині неврахування факторів, які мають бути взяті до уваги при встановленні санкцій.
89. Зазначені наведеними вище статтями санкції визначаються в розмірі вартості предмета договору незалежно від того, в чому саме полягає невідповідність правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, якою мірою порушені інтереси держави і суспільства, його моральні засади. Відтак, не враховується ступінь тяжкості правопорушення та його наслідків.
90. Санкції застосовуються без урахування будь-яких інших факторів, які мали б бути взяті до уваги. Наприклад, на їх застосування не впливає чи було вчинене правопорушення під впливом погрози, примусу; чи було воно вчинено повторно чи за попередньою змовою тощо.
91. При цьому суд, застосовуючи такі санкції, позбавлений можливості врахувати зазначені фактори, оскільки закон імперативно встановлює розмір таких санкцій у вигляді всього одержаного за правочином або належного за ним. Тобто у даному випадку закон встановлює абсолютно визначені та безальтернативні санкції, а суд не має розсуду для визначення (корегування) їх розміру.
92. Крім того, положення частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України передбачають застосування санкцій навіть до сторони правочину, яка не винна у правопорушенні (вчиненому іншою стороною), та є добросовісною. Так, у таких випадках з добросовісної сторони правочину стягується в дохід держави все одержане нею або належне їй на відшкодування виконаного незалежно від того, чи було фактично повернуто такій стороні все одержане іншою стороною, чи ні.
93. При цьому за висновками ЄСПЛ справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
94. Тому колегія суддів дійшла висновку про те, що норми частини третьої статті 228 ЦК України та частини першої статті 208 ГК України не підлягають застосуванню як такі, що порушують критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
95. Колегія суддів mutatis mutandis враховує висновки Конституційного Суду України (КСУ), зроблені у Рішенні від 01.11.2023 у справі № 9-р(II)/2023 за конституційною скаргою ОСОБА_1 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису пункту 2 частини другої статті 44 Закону України "Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції" (щодо індивідуалізації юридичної відповідальності за порушення прав споживачів) (далі - Закон №2735).
96. У цьому Рішенні (пункти 4.8, 4.9 мотивувальної частини) КСУ звернув увагу на те, що встановлення в законі абсолютно визначених та/або безальтернативних санкцій має бути розумно поєднане з наданням законом уповноваженому суб`єктові притягнення особи до юридичної відповідальності варіативності в питанні обрання санкції до правопорушника, щоб уможливити додержання принципів домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності. Принципи домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності в разі притягнення особи до юридичної відповідальності можуть бути забезпечені, зокрема, у спосіб установлення в законі різних видів санкцій за вчинення того самого правопорушення або різних за розміром штрафів, що їх може бути накладено на порушників тієї самої охоронної норми. Оспорюваний припис Закону №2735, що визначає безальтернативну санкцію, яка до того ж має ознаки абсолютно визначеної, не надає суб`єкту накладання адміністративного стягнення можливості врахувати те, що гіпотезою пункту 2 частини другої статті 44 Закону №2735 охоплено велику кількість виявів об`єктивної та суб`єктивної сторін цього правопорушення. Таке не забезпечує домірності та індивідуалізації юридичної відповідальності порушника з урахуванням усіх значущих обставин справи.
97. Водночас колегія суддів не робить висновків про відповідність чи невідповідність Конституції України частини третьої статті 228 ЦК України, частини першої статті 208 ГК України, оскільки для вирішення спору у справі, що переглядається, це не є потрібним, бо з огляду на невідповідність цих положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції зазначені положення не підлягають застосуванню незалежно від того, чи відповідають вони Конституції України, чи ні. З цих же міркувань колегія суддів не аналізує правовідносини сторін та не встановлює їх характер, оскільки такий аналіз також не впливає на вирішення справи, що переглядається, по суті».
На підставі вказаних міркувань, Верховний Суд у справі №911/934/23 дійшов висновку про відсутність підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми, тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи.
Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 по справі №922/3456/23 було уточнено висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, наступним чином:
«При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».
Судом також зазначається, що ЄСПЛ неодноразово звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у даному випадку - добросовісної сторони правочину, ММПК “Молодіжний”).
На перший погляд, приписи ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника. 
Втім, суд вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника. 
По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").
У даній справі прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просить стягнути з добросовісної сторони не майно (результати виконаних робіт), отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони - з ТОВ “БК “Житлопромбуд-8” на корить ММПК “Молодіжний”.
Суд вважає, що застосування ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України до спірних відносин призведе до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст.1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо відповідача-2 - ТОВ “БК “Житлопромбуд-8”, так і щодо добросовісної сторони правочину - ММПК “Молодіжний”.
Відтак, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в позові з підстав його необґрунтованості, то заявлений відповідачем-2 - ТОВ “БК “Житлопромбуд-8” сплив строку позовної давності судом не застосовується.
У відповідності до ст.129 ГПК України у зв`язку з відмовою в позові прокуратури судові витрати зі сплати судового збору за подання позову покладаються на прокуратуру.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне судове рішення складено 12.06.2026.

Суддя М.В.Мавродієва