УХВАЛА

02 червня 2026 року
м. Київ
справа №560/11005/25
адміністративне провадження №К/990/20429/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів: Радишевської О.Р.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.12.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі №560/11005/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)", в якому просив:
1. визнати протиправними дії адміністрації Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" щодо систематичного, безпідставного та багаторазового застосування команди "лицем до вікна, руки за спину" під час щоденних візуальних перевірок у камерах, без входження працівників до камер та належного правового обґрунтування;
2. зобов`язати адміністрацію Державну установу "Замкова виправна колонія (№58)" припинити застосування вказаної команди у випадках, коли:
- не здійснюється фізичне входження до камери;
- не відкриваються внутрішні двері або решітки;
- не існує конкретних індивідуальних ризиків або безпекових підстав щодо особи, яка утримується;
- відсутній письмовий нормативний акт, який би прямо передбачав таку процедуру.
3. зобов`язати адміністрацію установи надати інформацію про:
- наявність або відсутність внутрішніх наказів, розпоряджень, інструкції щодо застосування вказаної команди;
- реквізити, дати, підписантів і погоджувальні органи, відповідних актів;
- правову, природу та підставу для застосування цієї команди в контексті візуального огляду камер.
4. визнати порушення адміністрацією установи прав позивача, а саме:
- статті 28 Конституції України (право на повагу до гідності);
- частин 1, 2, 8, 9, 102 Кримінально-виконавчого кодексу України;
- статей 3, 6, 8, 13 та 14 Європейської конвенції з прав людини.
5. стягнути з державного бюджету України компенсацію моральної шкоди в розмірі 300 000 гривень, завданої внаслідок:
- системного принизливого поводження у формі щоденних примусових команд;
- багаторічного психологічного тиску, дегуманізації та емоційного виснаження;
- повної відсутності ефективного національного захисту та правової реакції на звернення.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.12.2025, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, 03.03.2026 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, яка надійшла до Верховного Суду 06.03.2026.
Ухвалою Верховного Суду від 17.03.2026 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, зазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків шляхом надання: 1) касаційної скарги в новій редакції та її копії відповідно до кількості учасників справи, у якій навести належні обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1- 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у взаємозв`язку із обґрунтуванням підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 цього Кодексу; 2) документа про сплату судового збору у визначеному Судом розмірі або документів, які підтверджують підстави для звільнення скаржника сплати судового збору відповідно до закону.
На виконання указаної ухвали скаржник надіслав касаційну скаргу в новій редакції та клопотання про звільнення від сплати судового збору.
Ухвалою Верховного Суду від 09.04.2026 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.12.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 повернуто скаржнику, оскільки скаржник не усунув виявлених недоліків, які слугували підставою для залишення касаційної скарги без руху.
01.05.2026 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку вдруге подав касаційну скаргу, яка надійшла до Верховного Суду 05.05.2026.
Ураховуючи, що у період з 02.05.2026 до 10.05.2026 суддя Мельник-Томенко Ж.М. перебувала у відрядженні, у період з 06.05.2026 до 12.05.2026 суддя Желєзний І.В. перебував у відпустці, 11.05.2026 суддя Радишевська О.Р. перебувала у відпустці, у період з 12.05.2026 до 18.05.2026 суддя Радишевська О.Р. перебувала у відрядженні, у період з 19.05.2026 до 28.05.2026 суддя Желєзний І.В. перебував у відпустці, питання щодо розгляду матеріалів касаційної скарги вирішується після припинення обставин, які перешкоджали такому розгляду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2026, який здійснено на підставі розпорядження в.о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 01.06.2026 № 588, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Мельник-Томенко Ж.М., судді: Радишевська О.Р., Соколов В.М.
Встановлено, що скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, мотивоване тим, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції.
Судом встановлено, що згідно з відомостями "КП Діловодство спеціалізованого суду" копія ухвали Верховного Суду від 09.04.2026 про повернення касаційної скарги у справі №560/11005/25, провадження №К/990/10238/26, отримана скаржником 20.04.2026 шляхом вручення поштового відправлення.
Повторно касаційну скаргу подано до Верховного Суду 01.05.2026.
З огляду на те, що повторно касаційну скаргу подано без суттєвих затримок та зайвих зволікань, наявні підстави для задоволення клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.
Разом із касаційною скаргою скаржником також подано клопотання про звільнення від сплати судового збору, яке мотивовано тим, що позивач відбуває покарання в Державній установі "Замкова виправна колонія (№58)". Заявник покликається на відсутність доходів, відсутність працевлаштування та відсутність реальної можливості самостійно накопичити кошти для сплати судового збору. 
Вирішуючи указане клопотання, Верховний Суд виходить з такого.
Підпунктом 3 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що за подання касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, але не більше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 цього Закону ставка судового збору за подання адміністративного позову немайнового характеру, зокрема, фізичною особою встановлена на рівні 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив: 3028 грн.
Встановлено, що позов у цій справі заявлено у 2025 році фізичною особою, який містив одну немайнову вимогу та похідні від неї.
Отже, ставка судового збору за подання цієї касаційної скарги складає 2422,40 грн.
Згідно із відомостями довідки, виданої Державною установою "Замкова виправна колонія (№ 58)" від 31.03.2026 №65, засуджений ОСОБА_1 дійсно відбуває міру покарання в секторі для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі. Повідомлено, що засуджений протягом 2025 року працевлаштований не був. Нарахування та виплата заробітної плати у 2025 році не здійснювалися та інші доходи на особовий рахунок не надходили. Станом на 31.03.2026 залишок коштів на його особовому рахунку становить 96,08 грн.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк та до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, а також особи, взяті під варту, - у справах, пов`язаних із питаннями, які вирішуються судом під час виконання вироку відповідно до статті 537 Кримінального процесуального кодексу України, у разі відсутності на їхніх особових рахунках коштів, достатніх для сплати судового збору.
Ураховуючи, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, і приймаючи до уваги те, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, врахувавши доводи заявника та подані документи щодо його майнового стану, суд касаційної інстанції вважає за можливе відстрочити йому сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн до закінчення розгляду справи в касаційній інстанції.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Аналіз матеріалів касаційної скарги свідчить про її невідповідність вимогам статті 330 КАС України, в зв`язку з неналежним викладенням підстав касаційного оскарження.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі позивач указує, що подає касаційну скаргу на підставі пунктів 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Покликаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах частини другої статті 19 Конституції України, статті 102 Кримінально-виконавчого кодексу України, пункту 2 розділу VI Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, яким передбачено, що система подання сигналів та команд установлюється наказами начальників установ виконання покарань, та пункту 2 розділу VII Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, який визначає 2 порядок перевірок засуджених до довічного позбавлення волі, у взаємозв`язку з частиною третьою статті 80 КАС України.
Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів під час застосування відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Отже, оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку щодо застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування цієї норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
На переконання скаржника, питання права полягає в такому: чи може суд визнати правомірність спірної режимної практики доведеною лише на підставі посилання відповідача на локальний внутрішній акт або переказ його змісту, якщо порядок перевірок засуджених до довічного позбавлення волі та межі встановлення системи команд адміністрації вже врегульовані спеціальним нормативним регулюванням, зокрема через можливість їх конкретизації наказами начальників установ виконання покарань, а сам внутрішній акт або належні витяги з нього не подані до справи в процесуальній формі, яка дає змогу перевірити його зміст, межі дії та застосовність до спірної ситуації. 
Скаржник наполягає на тому, що помилка судів попередніх інстанцій полягає не в неправильній оцінці доказів як такій, а в неправильному застосуванні спеціального нормативного регулювання. Суди фактично прирівняли загальну можливість установлення системи сигналів і команд наказами начальника установи до доведеності існування конкретної правової підстави для застосування саме команди лицем до вікна, руки за спину під час щоденної візуальної перевірки без входження працівників до камери. Однак без перевірки локального акта або належного витягу з нього суди не могли встановити ні зміст цієї команди, ні межі її застосування, ні її відповідність спеціальному порядку перевірок засуджених до довічного позбавлення волі. Правильне застосування зазначених норм у цій справі полягало в тому, що суди мали спочатку встановити, яка саме норма спеціального регулювання визначає порядок відповідної перевірки і систему команд, чи відповідає їй спірна практика, і лише після цього оцінювати доводи відповідача про правомірність його дій.
Аналізуючи наведені доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
Покликання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування наведених ним норм права не містить належних аргументів неправильного застосування відповідних норм права судами попередніх інстанцій, позаяк зміст касаційної скарги зводиться до незгоди скаржника із тим, що суди попередніх інстанцій оцінили доводи відповідача про правомірність його дій без перевірки локального акта або належного витягу з нього задля встановлення змісту команди, межі її застосування, її відповідність спеціальному порядку перевірок засуджених до довічного позбавлення волі.
Так, скаржник, мотивуючи необхідність висновку Верховного Суду, вказав на потребу визначити співвідношення між спеціальним нормативним регулюванням порядку перевірок засуджених до довічного позбавлення волі та локальними внутрішніми актами установи виконання покарань, а також стандарт судової перевірки, коли адміністрація посилається на внутрішній акт, але його текст або належні витяги не подані до справи у перевірюваній формі. 
Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка здійснює перегляд постановлених та оскаржених судових рішень лише у питанні правильності застосування судами норм права.
Доводи скарги щодо неправильного застосування судами означених норм права не містять аргументів в контексті помилки судів попередніх інстанцій щодо належного правозастосування таких норм, адже зводяться до незгоди із оцінкою доказів у справі.
Покликання скаржника в частині того як мають застосовуватися такі норми (дослівно: "… без перевірки локального акта або належного витягу з нього суди не могли встановити ні зміст цієї команди, ні межі її застосування, ні її відповідність спеціальному порядку перевірок засуджених до довічного позбавлення волі…") також відсилають до неправильного, на думку позивача, підходу щодо встановлення обставин справи та, відповідно, ухвалення судових рішень за відсутності необхідних доказів.
Наведене жодним чином не пов`язано із проблематикою правозастосування, тобто із помилковим тлумаченням норм права судами попередніх інстанцій.
Отже, касаційна скарга містить лише виклад обставин справи, цитування правових норм та незгоду з рішенням судів попередніх інстанцій з підстав неправильного встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права зводяться до незгоди із висновками судів обох інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15.01.2020 №460-IX і які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
За таких обставин Верховний Суд уважає, що скаржник не навів належного обґрунтування можливості касаційного оскарження судових рішень з підстави, передбаченої частиною четвертою статті 328 КАС України. 
Відповідно до положень статей 169 та 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для надіслання до суду касаційної інстанції касаційної скарги в новій редакції та її копії відповідно до кількості учасників справи, у якій навести належні обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Керуючись статтями 169, 248, 328- 330, 332 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.
Відстрочити ОСОБА_1 сплату судового збору за подання касаційної скарги на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.12.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі №560/11005/25 до закінчення розгляду справи в касаційній інстанції.
Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі №560/11005/25 задовольнити.
Визнати причини пропуску строку на касаційне оскарження поважними та поновити процесуальний строк.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.12.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі №560/11005/25 залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційну скаргу буде повернуто.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Ж.М. Мельник-Томенко
О.Р. Радишевська 
 В.М. Соколов ,
Судді Верховного Суду